РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.

з участю: секретаря судового засідання - Добровчан К.Ю.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача адвоката - Дупака В.Г.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Щербяк Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Рівненської міської ради про відібрання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

25 травня 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Дупака Валентина Германовича звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Рівненської міської ради про відібрання дитини, в якому просить суд відібрати малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та передати неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 йому, ОСОБА_1 та допустити негайне виконання рішення.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що не зважаючи на обіцянку, яка була надана відповідачем ( ОСОБА_2 ) позивачу ( ОСОБА_1 ) під час розгляду судової справи щодо визначення місця проживання дитини, відповідач весь час після розлучення та визначення місця проживання дитини з нею, чинила і чинить перешкоди в спілкуванні позивача зі своїм сином - під різними приводами або без будь - яких приводів не надає позивачу бачитися зі своїм сином. Через перешкоджання побачень позивачу бачитися зі своїм сином, позивач декілька разів викликав поліцію. Відповідач також не надавала і не надає позивачу інформацію про його сина - ані про стан здоров`я, ані про те чи відвідує дитина садочок, а якщо відвідує - то який; ім`я та номеру телефону виховательки; тощо. Знаючи схильність відповідача до зміни місця проживання, позивач, хвилюючись за життя, здоров`я та моральний стан свого сина, постійно запитував і запитує про місце знаходження свого сина, однак відповідач майже постійно відмовляла та відмовляє позивачу в наданні інформації про місце знаходженні сина, а також чинила та чинить перешкоди побаченням позивача зі своїм сином.

Крім цього, вказав, що саме такі перешкоди побаченням та ненадання інформації про стан здоров`я, місце проживання або місце знаходження відповідач чинила і чинить бабусі малолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , оскільки також, не надавала та не надає інформації про стан малолітнього онука, а також не надавала та не надає можливості бачитися та спілкуватися ОСОБА_4 зі своїм онуком.

ОСОБА_2 , яка не має самостійного доходу, ніде не працює, не має власного житла у Львові, здійснила самовільну зміну місця проживання дитини - без урахування інтересів дитини на життя у комфортних та безпечних умовах, без урахування необхідності відвідування дитиною дитячого садочку, без врахування інтересів батька дитини та без дозволу Служби у справах дітей, - таким чином, фактично над дитиною та над життям дитини втрачено контроль.

Отже, на даний час ані позивачу, як батьку дитини, ані ОСОБА_4 , яка є бабусею малолітнього ОСОБА_3 , а ні Службі у справах дітей ВК РМР невідомо де проживає або знаходиться дитина, в яких умовах живе, яке у нього оточення, чи відвідує садочок, чи надається дитині медична допомога тощо.

Оскільки поліція, куди неодноразово звертався позивач, та Служба у справах дітей ВК РМР самоусунулися від з`ясування місця проживання дитини та ніяким чином не реагують на протиправне перешкоджання побачень ОСОБА_1 з дитиною; враховуючи схильність відповідача до змін місця проживання та неодноразові вивезення дитини на свій власний розсуд (до Туреччини, Львову ); враховуючи приховування відповідачем місця проживання дитини та будь-яку іншу інформацію про дитину (її життя, оточення, стан здоров`я тощо); враховуючи останні дані про погіршення стану здоров`я дитини, позивач вважає, що є реальна небезпека здоров`ю, життю, моральному стану дитини, і єдина можливість батьку дитини захистити життя, здоров`я та моральне виховання дитини - це звернутися до суду з позовом про відібрання дитини - малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері - ОСОБА_2 та передання малолітнього ОСОБА_3 його батьку - ОСОБА_1 .

Ухвалою судду від 03 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

30 червня 2021 відповідач, діючи через свого представника адвоката Щербяк Ю.В. подала відзив, в якому позовні вимоги не визнала, вказавши на те, що протягом усього часу після визначення місця проживання дитини (з 2019 року по даний час) відповідач не заперечувала і не заперечує проти спілкування позивача із сином. Навпаки добросовісно виконувала свій обов`язок забезпечити побачення батька з дитиною, з урахуванням розпорядку дня дитини та визначеного Розпорядженням Рівненського міського голови № 742-р від 17.09.2020 року способу участі батька у вихованні дитини та графіку побачень з дитиною. Також у разі неможливості батька побачитись з сином, ОСОБА_2 забезпечувала відео-зв`язок через мережу Інтернет.

Жодних доказів про те, що відповідач чинила і чинить перешкоди суду не надано, а тимчасовий переїзд до м. Львів не може вважатися перешкодою. Проте ОСОБА_1 не здійснює участі у вихованні дитини відповідно до встановленого способу у вигляді побачень, а тільки систематично звертається в органи поліції про те, що ОСОБА_2 тривалий час перешкоджає бачитись із сином, чим створює стресову ситуацію та здійснює психологічний тиск по відношенню до ОСОБА_2 .

Відповідач навпаки, задля здорового морального розвитку сина підтримує спілкування з позивачем щодо стану дитини, повідомляє про можливість побачень, загалом - забезпечує побачення батька з сином відповідно до Розпорядження Рівненського міського голови № 742-р від 17.09.2020 року.

13 липня 2021 року позивач, діючи через свого представника адвоката Дупака В.Г. подав відповідь на відзив, заперечивши проти відзиву вказав на те, що позивач має місце для комфортного проживання дитини, має кошти на утримання дитини. Вважає, що ОСОБА_2 самостійно та одноосібно вирішує, що відповідає найкращим інтересам дитини, не зважаючи на права та інтереси дитини, батька дитини, бабусі дитини та інших рідних та близьких людей.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протокольною ухвалою суду від 14 грудня 2021 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Дупака В.Г. про визнання явки відповідача ОСОБА_6 обов`язковою.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав у ньому наведених, у позові та у відповіді на відзив.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте 20.09.2021 року подав до суду висновок органу опіки та піклування.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, з 29 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року в справі №569/12080/19 (а.с. 19).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 18).

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2020 року у справі № 569/18367/19 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 20-22).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 26 червня 2019 року і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 26 червня 2019 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Відповідно до розпорядження Рівненського міського голови від 17.09.2020 року № 742-р ОСОБА_1 визначено спосіб участі у вихованні сина, встановивши можливість побачень з дитиною: щовівторка з 16.00 год. до 18.30 год.; II та IV четвер з 16.00 до 18.30 год.; щонеділі з 11.30 год. до 13.30 год. (а.с. 25).

З листа Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради №01-18/99 від 29.04.2021 р. вбачається, що на звернення ОСОБА_1 від 01.04.2021 року повідомлено, що 22.04.2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради прийнято рішення: залишити чинним розпорядження Рівненського міського голови від 17.09.2020 № 742 -р., яким встановлено можливість побачень з дитиною: щовівторка з 16.00 год. до 18.30 год.; II та IV четвер з 16.00 до 18.30 год.; щонеділі з 11.30 год. до 13.30 год. (а.с. 40).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.09.2021 року № 08-1673 орган опіки та піклування вважає за недоцільне відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 (а.с. 155-157).

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч. 1ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Так, у п. п. 2-5 ч. 1ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини.

З листа - інформування від 25 березня 2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 мати малолітнього ОСОБА_3 письмово повідомила батька дитини та Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про зміну місця проживання дитини (а.с. 33).

Судом не встановлено жодних фактів того, що залишення відповідачці дитини є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання, тобто, які б давали підстави для розлучення матері з дитиною.

Навпаки, вона має самостійний дохід, тимчасово проживає у м. Львів, має місце роботи як у м. Львів так і в м. Рівне.

Згідно довідки від 19.04.2021 року виданої ОСОБА_2 слідує, що вона дійсно працювала на ПМПФ «Спецрембут» на посаді інженера - проектувальника з 06 лютого 2016 року по 03 брезня 2021 року(а.с. 115).

З довідки № 144 від 18.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 з 24 травня 2021 року працює в Філії ТОВ «Нестле Україна» «Нестле Бізнес Сервіс в Львові» та займає посаду : Фахівець . Оклад працівника складає 14840,00 грн.

Крім того, ОСОБА_2 уклала з ПП «Корецьбудпроект» 04.03.2021 року цивільно-правовий договір щодо виконання розробки проектної документації (а.с. 114).

Таким чином, твердження позивача, що відповідач не має самостійного доходу, ніде не працює не відповідає дійсним обставинам справи, а відтак будь-яких поважних причин, що проживання з матір`ю суперечить інтересам дитини суду не надано, а є тільки посилання позивача на те, що він має кращий матеріальний статок, ніж мати.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Аналізуючи зазначену норму права та практику її застосування судами вищої інстанції, суд приходить до висновку, що вона підлягає застосуванню лише тоді, коли на час самочинної зміни одним з батьків місця проживання дитини, остання вже відповідно до закону або на підставі рішення суду проживала з іншим з батьків, у цьому випадку, дитина підлягає відібранню та поверненню тому з батьків, з ким вона проживала. Тобто, підставою для застосування такого способу захисту прав дитини як відібрання дитини та повернення її батьку є протиправна поведінка матері, направлена на зміну місця проживання дитини без згоди батька і дана обставина має знайти підтвердження в судовому засіданні.

Як встановлено в даному судовому засіданні і визнано сторонами, а також було встановлено рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2020 року у справі № 569/18367/19 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Матеріалами справи встановлено, що відповідач має самостійний дохід тимчасово проживає у м. Львів, має місце роботи як у м. Львів так і в м. Рівне, практично живе у двох містах.

Так, відповідач місце проживання дитини змінила, переїхавши до м. Львів, однак попередивши про це письмово і батька дитини, і Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, що підтверджується листом - інформуванням від 25 березня 2021 року, а відтак, підстави для застосування такого способу судового захисту прав як відібрання дитини відсутні, а саме по собі рішення суду про визначення місця проживання дитини є достатньою правовою підставою перебування дитини з матір`ю і жодних додаткових рішень з приводу порядку його виконання в даному випадку не потребує.

У позовній заяві позивач, як на підставу відібрання дитини, посилався на те, що мати дитини змінила місце проживання, що дає йому підстави для занепокоєння за здоров`я та психологічний, моральний стан дитини.

При цьому інших обставин, які б давали підстави, передбачені п.п.2-5 ч.1ст.164 СК України для відібрання дитини, позивачем не наведено та в судовому засіданні не встановлено.

Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що дитина живе в некомфортних умовах, погано харчується, не отримує належного лікування та догляду, що є прямою загрозою для життя, здоров`я та морального виховання дитини, оскільки судом встановлено, що проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю не створює реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини, що підтверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.09.2021 року № 08-1673 та порядку побачень.

Також суд, не бере до уваги посилання позивача на те, що відповідач нехтує необхідністю постійного спостереження педіатром дитина, оскільки таке спростовується матеріалами справи, а саме ОСОБА_2 у період з 12.04.2021 року по 04.06.2021 року, зверталась за консультаціями та медичним обстеженням здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у дитячу поліклініку «Веселка», що підтверджується відповідними документами (консультація офтальмолога від 12.04.2018 року, огляд оталаринголога від , 12.04.2021 року, огляд алерголога від 04.05.2021 року, від 07.05.2021 року, від 29.05.2021 року та від 04.06.2021 року) (а.с. 105-112), а відтак є доказами того, що відповідач здійснює контроль та лікування дитини.

У відповідності до ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання сина (незабезпечення фізичного і духовного розвитку дитини), жорстокого поводження з дитиною (фізичне або психологічне насильство зі сторони матері), хронічного алкоголізму відповідача ОСОБА_2 , або інших обставин, які б зумовлювали необхідність відібрання дитини, суду не представлено.

Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від матері на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку відібрання дитини у матері та повернення батькові беззаперечно завдасть шкоди інтересам неповнолітньої дитини, оскільки між ОСОБА_2 та дитиною утворився сталий психологічний зв`язок, враховуючи вік сина та тривале проживання разом з матір`ю.

Між тим, судом враховується, що згідно п. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З урахуванням вищевикладеного, питання виховання дитини батьки вирішують спільно, позивач зобов`язаний брати участь у вихованні її дитини і має право на особисте спілкування з сином, а відповідач не має права перешкоджати позивачці спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні.

Так, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що відповідач чинить перешкоди спілкування позивача із сином та не інформує про місце перебування дитини, а переїзд відповідачки до м. Львів не може вважатися такою перешкодою для батька бачитись та спілкуватись із своїм сином, враховуючи те, що позивач не заперечував проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, що стверджується рішенням Рівненського міського суду від 26 лютого 2020 року, яке набрало законної сили.

Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що відповідач, здійснивши поїздку разом з дитиною до Туреччини попередньо надіслала позивачу повідомлення про це (а.с. 26), вказаний доказ долучений до матеріалів справи саме позивачем, тобто вказане свідчить, що відповідач повідомляє позивача про місце перебування його сина.

Також, суд вважає, що відсутність у позивача інформації про стан дитини та матеріальний стан матері не виправдовує примусового відібрання дитини від матері. Відібрання дитини від матері не забезпечуватиме інтересів самої дитини та може стати психотравмуючим фактором для неї, питання інформаційної необізнаності позивача щодо дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання з матір`ю.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для відібрання малолітньої дитини від матері та передати батьку.

Суд не приймає надані обома сторонами в якості доказів неправомірної поведінки обох сторін, скріншоти листувань, заяви до органів поліції про перешкоди у спілкуванні з сином, фотокартки, відеозапис, оскільки вказані докази свідчать про неприязні особисті стосунки, які склалися між сторонами та свідчать про спроби дискредитування обох сторін, тому суд не приймає надані докази саме при вирішенні питання щодо відібрання дитини від матері.

Суд звертає увагу на посилання позивача, що копії документів, які долучені відповідачем до відзиву не завірені відповідно до ст. 95 ЦПК та зауважує на таке.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються до суду в оригіналі або в належним чином завіреній копії.

Порядок належного засвідчення копій документів регламентується Національним стандартом України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163-2003, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України №55 від 07.04.2003 р. (далі - Стандарт). Відповідно до Стандарту (п. 5.27.), відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Іншими словами, для того, щоб копія документу вважалася належно засвідченою, вона має містити всі вищезазначені реквізити.

Виконуючи формальні вимоги Стандарту, а саме п. 4.5., на кожній сторінці копії документу після тексту мають бути проставлені відмітки про засвідчення такої копії.

Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) і підійшов до розгляду цього питання не лише з точки зору виконання формальних вимог, а й з позиції верховенства права як основоположного принципу судочинства.

Так, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним", що в дійсності означає, що будь-яка особа може розраховувати на реальну можливість захистити свої інтереси, оскільки таке право в першу чергу гарантується Конституцією України.

Насправді ж не існує нагальної потреби у тому, аби окремо засвідчувати велику кількість сторінок і рішення Верховного Суду у справі №761/5894/17 виглядало логічним та необхідним у сучасних умовах. Так, формальні вимоги теж мають бути дотримані, однак певне нехтування ними не може бути вирішальним під час вирішення питання щодо захисту порушених прав.

У будь-якому випадку, незалежно від порядку засвідчення копій, учасник справи, як зацікавлена сторона, бере на себе відповідальність за те, що такі копії дійсно відповідають оригіналу.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

З огляду на викладене, суд, з метою захисту прав усіх учасників справи, подані відповідачем докази по справі вважає допустимими доказами у справі.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, а тому в даному конкретному випадку вважає, що підстав для задоволення позову та відібрання неповнолітньої дитини у матері не має.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.

Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються, що відповідає ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Рівненської міської ради про відібрання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський судв 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_3

Третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Рівненської міської ради, м.Рівне, вул. Поштова, 2

Суддя Н.Г. Кучина