П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/13542/19

Провадження № 22-ц/4815/125/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бердій М.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступна та резолютивна частини):

09 год. 20 хв. 20 липня 2021 року в м. Рівне

Дати складення повного тексту: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.В.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: ОСОБА_2 ;

відповідач2: ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:

відповідача1 адвокат Дремлюга Юрій Сергійович;

за участі: сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року у цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визнання права власності. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що сторони володіють на праві спільної часткової власності будинком по АДРЕСА_1 , а саме позивачу належить 55/100 будинковолодіння, а відповідачам - 45/100. Таким чином будинок було поділено рішенням Рівненського міського суду від 17 березня 1994 року у справі № 2-414/1994. Право власності позивача на 55/100 будинку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Розташування приміщень в житловому будинку здійснено в такий спосіб, що влаштовані два окремих входи (на різні вулиці), дві кухні, однак відсутні приміщення спільного користування. Обидві частини будинку сторін обладнані всіма самостійними та необхідними видами притаманного інженерного обладнання, а саме виділені системи електрозабезпечення, водопостачання, водовідведення, каналізації.

З наведених підстав просила виділити в натурі із майна, що є в спільній частковій власності, частку 55/100 як окремий цілий об`єкт будинковолодіння з часткою 1/1 по АДРЕСА_1 в такому переліку: 1- гараж заг. площею -16,5 кв.м., П - підвал заг.площею- 25,2 кв.м., 1-1 - тамбур - 6,0 кв.м., 1-2- кухня заг.площею- 16,6 кв.м., 1-3-жила заг.площею - 18,7 кв.м., 1-4 жила заг.площею - 29,4 кв.м., мансардний поверх 1-5 підсобка -12,7 кв.м., 1-6- коридор - 5,7 кв.м., 1-7- коридор- 9,6 кв.м., 1-8 -жила заг.площею - 18,1 кв.м. 1-9 -жила заг.площею - 18,1 кв.м., балкон - 2,1 кв.м., Б-1 дерев`яний гараж (окремо) заг.площею -16,3 кв.м., огорожа; а всього по будинку приміщення 1 - 1.9. загальною площею - 178,7 кв.м., житлова - 84,3 кв.м., допоміжна будівля дерев`яного гаражу Б-1 загальна площа - 16,3 кв.м., огорожа.

Також просила визнати право власності за ОСОБА_1 на окремий об`єкт з часткою 1/1 по АДРЕСА_1 за переліком приміщень та підсобних будівель, приведених вище. Юридичну адресу залишити АДРЕСА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 жодним чином не доведено наявність технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, частку з якого вона просить виділити у натурі. Докази, які містяться у справі, у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність обставин, які стверджуються позивачем, та входять до предмета доказування. При цьому суд зауважив, що позивач в ході судового розгляду справи не заявляла суду клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи з питаннями, які стосуються технічної можливості розподілу майна, що перебуває у спільній частковій власності, а також не подала суду висновку експерта, який міг бути складений на її замовлення в порядку ст. 106 ЦПК України.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про відсутність необхідності в проведенні експертизи з питаннями, що стосуються технічної можливості розподілу майна, адже рішенням Рівненського міського Рівненської області від 17 березня 1994 року в справі 2- 414/1994 поділено будинок в натурі. Крім того, суд першої інстанції не скористався правом, наданим ст. 103 ЦПК України, тобто не призначив експертизу. Не звернув уваги суд й на технічний паспорт на будинок в редакції 09 жовтня 1981 року, який був чинний станом на 17 березня 1994 року, коли ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали мирову угоду в справі № 2-414/1994 про поділ будинку між співвласниками. З техпаспорта видно, що тоді у будинку були окремі виходи, а земельну ділянку поділено на окремі двори. Покликалась на те, що з вини Центру надання адміністративних послуг (далі - ЦНАП), працівники якого допустили помилку в тексті Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 33146316 від 04 лютого 2015 року, по тексту рішення фігурує 130 м.кв. загальної площі, що належить позивачу. Після винесення судом свого рішення означена помилка була виявлена та працівниками ЦНАП і виправлена відповідно до Ухвали Рівненського міського суду від 10 листопада 2014 року, справа № 569/15296/14-ц та замінена на цифру 178,7 кв.м. загальної площі будинку по АДРЕСА_3 . Ця обставина підтверджуються й Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Рівненського КП БТІ № 203-7542.

З викладених міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Виділити в натурі із майна, що є у спільній частковій власності частку 55/100 як окремий цілий об`єкт будинковолодіння з часткою 1/1 по АДРЕСА_3 в такому переліку: 1 гараж загальною площею - 16,5 кв.м., п підвал загальною площею - 25,2 кв.м., 1-1 Тамбур -6,0 кв.м., 1-2 кухня загальною площею - 16,6 кв.м., 1-3 жила загальною площею - 18,7 кв.м., 1-4 жила загальною площею - 29,4 кв.м., мансардний поверх, 1-5 підсобка - 12,7 кв.м., 1-6 коридор 5,7 кв.м., 1-7 коридор -9,6 кв.м., 1-8 жила загальною площею - 18,1 кв.м., 1-9 жила загальною площею - 18,1 кв.м., балкон - 2,1 кв.м., огорожа 2/3. Разом по квартирі 1: загальна площа -178,7 кв.м., житлова площа - 84,3 кв.м.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на окремий об`єкт часткою 1/1 по АДРЕСА_3 за переліком приміщень, приведених вище. Юридичну адресу залишити існуючу: АДРЕСА_2 (один).

У поданому відзиві ОСОБА_3 просив залишити оскаржуване рішення без змін. Зазначалось, що на час вирішення спору домоволодіння по АДРЕСА_1 перебувало у спільній частковій власності трьох осіб, з частками 55/100, що належать ОСОБА_1 , та по 225/1000, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідачам належить земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, а позивач користується земельною ділянкою, яка знаходиться в комунальній власності. При цьому загальна площа всього будинку 239,2 кв.м., 55/100, з яких 130,8 кв.м. належать позивачу. Тоді як остання просить визнати право власності на частину будинку в розмірі 178,7 кв.м. Стверджував, що додаткова площа 47,9 кв.м. позивачу не належить і є самочинно збудованою. Зважав на те, що будинок обладнаний спільним електропостачанням, газопостачанням, водопостачанням та водовідведенням, має загальну систему вентиляції та спільний комин. Приміщення будинку мають спільне міжповерхове перекриття та спільний дах. Щодо розбіжності площі, належної позивачу частини будинку, то відповідач вказував на те, що хоча її було визначено судовим рішення у 2014 році, проте вона не може бути врахованою. Так, в ухвалі йдеться про те, що за позивачем визнається право власності на 55/100 будинку, що належить ОСОБА_5 на праві приватної власності відповідно до витягу Рівненського міського БТІ від 28 липня 2008 року, серія ССІ №602397, загальною площею 178,7 кв.м., житловою площею 134,1 кв.м., однак таким чином було лише підтверджено договір між боржником та кредитором і жодних правовстановлюючих дій з цього не виникає. Вказаний витяг Рівненського БТІ, на момент постановлення відповідного судового рішення, був не дійсним. При цьому із самого витягу видно, що ОСОБА_5 належала частка в домоволодінні 55/100, на підставі Свідоцтва про право на спадщину / ВЕВ №639409 р№ 4- 645 /05.09.2006/ Першої Рівненської державної нотаріальної контори, яка складалась з конкретних приміщень загальною площею 130,8 кв.м, житловою площею 84,3 кв.м. при загальній площі всього будинку 239,2 кв.м. На приміщення загальною площею 47,9 кв.м. виданий тільки дозвіл на будівництво, однак інформації про здачу в експлуатацію цього приміщення та правовстановлюючі документи на цю реконструкцію (добудову) відсутні по даний час.

ОСОБА_2 у своєму відзиві також просила залишити оскаржуване рішення без змін. Зазначала, що після затвердження мирової угоди рішенням суду від 17 березня 1994 року будинок залишився в спільній сумісній власності, оскільки на той час не було можливості виділити в натурі із спільного майна будь-яку частку, як окремий цілий об`єкт. Обумовлено це було тим, що три співвласники користуються спільними виходами з будинку, у них спільний дах, спільна каналізація, спільне водопостачання, газопостачання, електропостачання, спільний комин, спільне міжкімнатне перекриття, в наявності самочинно збудовані об`єкти.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 1994 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 в цивільній справі про визнання права власності на частину домобудівлі та розподіл її в натурі, що знаходиться в АДРЕСА_4 , а саме:

1. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , виділено на праві власності в рівних долях частина домобудівлі, що знаходиться в АДРЕСА_1 і складається: жилі кімнати 2-1,2-3, 2-4, коридор 2-2, сіни "а-2" ІІ-ІІІ. сходи "а-3", 1/2половина підвалу "Пд/А-1", підвал пд 2,сарай "В", 1/2 навісу "б", 1/3 вбиральні, 1/3 огорожі №1, частина горищного приміщення над цією частиною будинку та приміщення 3-1 мансарди. Всього на суму 5068023 карбованців., що складає 45/100.

2. ОСОБА_4 на праві власності виділено : жимі кімнати: 1-1.1-2.3-3,3-5; кухня 3-2, сіни"а", сходи "а", підвал» пд/а, Г-гараж. Д- сарай, 2-3-вбиральні: 2/3 огорожі №1,с-септик, 1/2 половина підвалу "ПД/А-1". Всього на суму 6 250417 карбованців, що складає 55/100.

3. Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за власні кошти виконати такі роботи: перенести драбину- вхід на мансарду з сторони а-2 на інше місце з сторони кімнати 1-1, замуровують двері з приміщення мансарди 3-1 в 3-2.

4. Зобов`язано сторін разом зробити підвал під приміщеннями 2-1.2.2.1-1.

5. Зобов`язано ОСОБА_4 збудувати за власні кошти перегородку в підвалі ПД/А-1.

Здійснено розподіл судових витрат в справі, що понесені на проведення судово-будівельної експерти (а.с. 5).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 1994 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Виділено в рівних долях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельну ділянку пропорційно долі в домобудівлі в розмірі 45/100, а саме згідно варіанту експертизи №2 в розмірі 240 м. кв. в постійне користування, 214 кв.м. залишено в спільному користуванні з відповідачем. Одночасно зобов`язано останніх встановити паркан вздовж своєї земельної ділянки до 01 грудня 1994 року та перенести сарай «4» до 01 грудня 1994 року. ОСОБА_4 виділено 293 кв.м. пропорційно його долі в розмірі 55/100 в домобудівлі згідно варіанту №2 в постійне користування (а.с. 11).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 05 вересня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Квасиловець Г.О., спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке у вказаній частці видане це свідоцтво, складається з права приватної власності на: 55/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , а саме позначені на поповерховому плані: П підвал, 1-1 тамбур, 1-3, 1-4, 1-8, 1-9 - жилі кімнати жилою площею 84,3 кв. м, 1-6 коридор, 1-7 - коридор, а2 вх. ганок загальною площею 130,8 кв. м, та Б-1 гараж, В-1 сарай, 2/3 частини огорожі N 1, що належать померлому на підставі ухвали суду м. - Рівне Рівненської області від 17 березня 1994 року, справа № 2/414/94 р., зареєстрованої в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в Рівненському МБТІ за реєстраційним номером 15875584. Жилий будинок цегляний жилою площею 134,1 кв. м, загальною площею 239,2 кв. м, позначений на поверховому плані літерою А-1, та надвірні будівлі: Б-1 - гараж, В-1 сарай, № 1 - огорожа, № 2- огорожа.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року визнано мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на таких умовах: відповідно до договору позики, який був укладений між ними 16 листопада 2011 року, ОСОБА_5 , як позичальник, зобов`язався повернути суму позики в розмірі 200 000 гривень позикодавцю, тобто ОСОБА_1 , в термін до 01 липня 2014 року. Гарантом повернення позики у вигляді відступного позичальник виставив частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_1 , яка належить позичальнику на праві власності, що стверджується витягом Рівненського міського бюро технічної інвентаризації від 28 липня 2008 року серія ССІ № 602397. В зв`язку з неповерненням в обумовлений термін суми позики ОСОБА_1 мала право скористатися гарантом позики. Сторони за мировою угодою погодили, що ОСОБА_1 згодна прийняти у своє володіння, а ОСОБА_5 передати у власність ОСОБА_1 частину вказаного домоволодіння. Після підписання сторонами мирової угоди ОСОБА_5 передавав ОСОБА_1 всю технічну документацію на домоволодіння. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на праві приватної власності відповідно до витягу Рівненського міського БТІ від 28.07.2008 р. серія ССІ № 602397, загальною площею 178,7 кв.м, житловою площею 134,1 кв.м. Після набрання законної сили ухвалою суду про визнання та затвердження мирової припинялися боргові відносини і зобов`язання.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 грудня 2014 року виправлено допущену описку в ухвалі суду від 11 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення зобов`язання, а саме що вказаний у пункті п`ятому резолютивної частини ухвали розмір житлової площі становить 84,3 кв.м.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 33146316, від 04 лютого 2015 року, на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області суду від 10 листопада 2014 року в справі 569/15296/14ц за ОСОБА_1 на праві приватної, спільної часткової, належать 55/100 частини будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 84,3 кв. м., та надвірних будівель і споруд: гараж, літ. Б-1, сарай, літ. В-1, 2/3, частини огорожі № 1 (а.с. 10).

Спірні правовідносини виникли через намір позивача виділити в окремий об`єкт домоволодіння належну їй на праві спільної часткової власності частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Враховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на чому наполягала позивач, суд першої обґрунтовано відмовив їй в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Між тим, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що б підтверджували можливість виділу часток із нерухомого майна, зокрема, висновку будівельно-технічної експертизи, який підтверджував би наявність технічної можливості для цього.

Клопотань про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування технічної можливості виділу в натурі частини будинку позивачем у ході розгляду справи не заявлено.

Більше того, на переконання заявника, відсутня будь-яка необхідність в проведенні судової експертизи з питання щодо технічної можливості розподілу спірного майна.

Проте за існуючих спірних правовідносин суди позбавлені можливості за матеріалами даної справи, без проведення експертизи, прийняти обґрунтоване рішення, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо

Всупереч доводам апеляційної скарги суд не має права призначити експертизу за власною ініціативою за виниклих правовідносин, а зобов`язаний лише забезпечити (організувати) змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Зокрема, суд повинен роз`яснити сторонам їх право заявити клопотання про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

Для влаштування ізольованої частини будинку необхідно влаштувати індивідуальне інженерне обладнання, а саме системи електропостачання (електрозабезпечення), мережі, обладнання та прилади опалення, водопостачання, водовідведення, дренажу, каналізації, газифікації, вентиляції та кондиціонування, слабострумові мережі, тощо, що не може проводитися без отримання документів, які дають право на виконання таких робіт. Поділ спірного будинку в натурі (при необхідності влаштування інженерних мереж) можливий за умови отримання стороною (сторонами) у справі в установленому порядку технічних умов на влаштування автономних інженерних мереж.

Вказаних документів позивач суду не надала.

Крім того, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 вимагає виділити їй у власність самочинно збудований об`єкт.

Однак, виходячи із аналізу норми частини першої статті 376, частини другої статті 376 ЦК України, самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно зі статтями 364, 367 ЦК України, що узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20).

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Не може бути задоволена позовна вимога щодо виділу в самостійний об`єкт домоволодіння з цілою часткою заявленого позивачем нерухомого майна, адже такі дії не входять до судової компетенції.

Так, Порядок присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них".

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.

Чинним законодавством передбачено, що у випадку необхідності перепланувань чи виконання інших будівельних робіт, необхідно звернутися до Державної архітектурної будівельної інспекції та зареєструвати повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Отже, усі прибудови, вбудови тощо є будівельними роботами, а тому без реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт не дозволяється створювати фактично відокремлені приміщення.

Поготів, виділ вказаного нерухомого майна в окреме домоволодіння тягне за собою і здійснення розподілу земельної ділянки, на яку правовстановлюючих документів позивач не надала, вимог щодо поділу не заявляла. Зі свого боку для поділу земельної ділянки також необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право.

На переконання колегії суддів, за виниклих правовідносин, позивач може реалізувати свої інтереси позасудовим шляхом, адже вона є власником вже виділеного в натурі рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 1994 року в цивільній справі 2-414/1994 нерухомого майна, а саме 55/100 будинку по АДРЕСА_1 , що спонукає до здійснення його подальшого виділу в самостійний об`єкт нерухомого майна.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлена й можливості в позасудовому порядку здійснити узаконення самочинного будівництва, а не вирішувати таке питання шляхом звернення до суду, що є неприпустимим.

Щодо доданого до апеляційної скарги витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в якому йдеться про те, що ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 55/100 будинку по АДРЕСА_1 , то викладена в ньому інформація суперечить сама собі, адже очевидно, що належна частина позивача, яка складається з 178,7 кв.м. із житловою площею 84,3 кв.м. не може становити 55/100 будинку із загальної площею 239,2 кв.м. та 134.1 житлової. Тобто належна до виділу позивачу частина будинку становитиме 747/1000 (178,7?239,2).

Цей документ не дає підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з п.3 ч.4 ст. 265 ЦПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 22.02.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків