Дата документу 22.02.2022 Справа № 331/5057/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/5057/21

Провадження №22-ц/807/1135/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року, повний текст якого складено 10 грудня 2021 року, в складі судді Жукової О.Є., в справі за позовом ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2015 їй належить 11/72 частин квартири АДРЕСА_1 , та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2021 1/12 частина вказаної квартири.

19/72 частин зазначеної квартири відповідно до договору дарування від 22.07.2021 належить її малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

11/72 частин та 1/12 частина спірної квартири належить третій особі ОСОБА_5 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом.

З 2005 року у вказаній квартирі проживає тільки вона та її сім`я.

Крім того, в квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_3 , яка не є власником квартири або її частини, не користується цим житлом, жодних угод щодо користування квартирою між ними не існує, та фактично проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності.

Відповідач з моменту реєстрації у спірній квартирі не проживає без поважної причини.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідача в належній їй квартирі порушує її права на користування нею, вона вимушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ; а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, а саме судовий збір у розмірі 908, 00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2005 року без поважних причин, жодних угод та погоджень щодо використання спірної квартири між нею та відповідачем не існує. Звертає увагу, що угода між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 16.08.2021 про користування Ѕ частки спірної квартири укладена без згоди інших співвласників. Також суд не звернув уваги на те, що в судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердив, що більше 10 років ним та відповідачем не сплачувались житлово-комунальні послуги за вказану квартиру. Вказує, що нею та її родиною не чинилися перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою.

Від ОСОБА_3 в особі представника адвоката Бітякова Д.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відзиві зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив всі фактичні обставини справи та прийняв законне та обґрунтоване рішення, а апеляційна скарга не спростовує висновків суду першої інстанції. Так, ОСОБА_3 зареєстрована та проживала в спірній квартирі з 2002 року. ОСОБА_1 після прийняття та оформлення спадщини поступово чинила відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, доки у березні 2021 року взагалі унеможливила її доступ до квартири, що змусило ОСОБА_3 звернутись до суду за захистом її порушених прав. Суд першої інстанції правомірно зазначив, що ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом після скасування заочного рішення в справі № 331/1743/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення. Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 , який є власником Ѕ частини спірної квартири, передав право користування вказаною часткою квартири відповідачу ОСОБА_3 .

Також ОСОБА_3 у відзиві просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності стягнення судом з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн., тому рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що, крім позивача, право постійного проживання в спірній квартирі має також відповідач, яка була зареєстрована в квартирі з 2002 року за згодою її власника та до теперішнього часу залишається членом сім`ї співвласника квартири, який бажає, щоб його мати ОСОБА_3 користувалась належною йому Ѕ частиною квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та третій особі ОСОБА_4 .

Так, позивачу ОСОБА_1 належить 1/12 частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2021 та 11/72 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2015.

Малолітньому сину позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 19/72 частки квартири на підставі договору дарування від 22.07.2021.

Третій особі по справі ОСОБА_4 належить 19/72 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2015, 11/72 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2015 та 1/12 частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2015.

Вищевказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 274366203 від 11.09.2021 (а.с. 10-14).

Частка третьої особи ОСОБА_4 , який є сином відповідача ОСОБА_3 , та прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , складає Ѕ частину спірної квартири (ас. 48, 50-55).

Так, позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки у вказаній квартирі не проживає з моменту реєстрації без поважної причини, жодних угод щодо користування квартирою між ними не існує, має у власності іншу квартиру, не сплачує за комунальні послуги, що створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 371 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.ч.1.2 ст. 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною другою статі 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Так, cпір з приводу користування житловим приміщенням виник між співвласником квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_4 , якому належить Ѕ частка вказаної квартири.

Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20.09.2021 № 6412, ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 з 28.11.2002 року (а.с. 30).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що у даному випадку, право постійного проживання в спірній квартирі, крім позивача (співвласника квартири), має також відповідач, яка була зареєстрована в квартирі з 2002 року за згодою її власника та до теперішнього часу залишається членом сім`ї співвласника.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному,об`єктивному табезпосередньому дослідженнінаявних усправі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ( ч.1,2ст.89 ЦПК України).

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надано акт щодо фактичного проживання від 20 серпня 2021 року, в якому засвідчено, що ОСОБА_3 з 2003 року у спірній квартирі не проживає, її особисті речі відсутні.

Колегія суддів, дослідивши зміст акту, наданого позивачем, дійшла висновку про те, що він не є безумовним підтвердженням факту непроживання відповідача за місцем реєстрації та може оцінюватися лише в сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем. Вказаний акт не підтверджує достовірних даних щодо строку відсутності відповідача у спірній квартирі та інформації щодо причин непроживання у спірному приміщенні.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, та що вона втратила інтерес до житлового приміщення, відносно якого між сторонами спору існують суперечки, зокрема щодо порядку його використання.

16 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено угоду про користування житлом, відповідно до якої ОСОБА_4 надає ОСОБА_3 право постійного користування (проживання) в належній йому на праві приватної власності Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 строком на 2 роки з моменту укладення зазначеної угоди (а.с. 58).

Таким чином, інший співвласник квартири ОСОБА_4 , якому належить Ѕ частка, не заперечує права користування своєї матері спірною квартирою.

Крім того, судом встановлено, що між сторонами відносно вказаної квартири існує інший судовий спір, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача про непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні без поважних причин.

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення (цивільна справа № 331/1743/21), який наразі судом не розглянутий.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку доказам, відносинам, які склалися між сторонами спору, дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем вимоги до задоволення не підлягають, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач втратила інтерес до спірного житла, та достатніх доказів того, що остання не проживає у спірній квартирі без поважних причин, зважаючи на наявність позову останньої до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом.

Посилання позивача лише на те, що вона має труднощі у сплаті комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються з урахуванням наявності реєстрації відповідача, не є достатньою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки судом показань свідків не спростовують правильних висновків, оскільки суд першої інстанції розглянув справу з урахуванням системного аналізу усіх доказів у справі, надавши їм відповідну правову оцінку.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Таким чином, необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірним житловим приміщенням відповідачем, яка зареєстрована в ньому з 2002 року.

Зважаючи на зазначене, наявність у ОСОБА_3 на праві власності іншої квартири не є достатньою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Інших належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги залишається за позивачем.

Крім того, ОСОБА_3 в особі представника адвоката Бітякова Д.М. у відзиві просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

У відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У разі недотримання вимог ч.4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, на підтвердження розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Бітяковим Д.М. надано ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_3 в Запорізькому апеляційному суді від 16 лютого 2022 року, договір про надання правової допомоги № 30 від 29.03.2021, укладений між адвокатом Бітяковим Д.М. та ОСОБА_3 , акт приймання передачі наданих послуг №3 від 16 лютого 2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 17від 16 лютого 2022 року на суму 10 000, 00 грн.

З акту приймання-передачі наданих послуг №3 від 16 лютого 2022 року вбачається, що адвокат Бітяков Д.М. надав ОСОБА_3 послуги, перелік яких передбачений в п. 2.1 Договору про надання правової допомоги № 30 від 29 березня 2021 року, а саме: ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги, визначення правової позиції, консультація 2000, 00 грн.; підготовка відзиву на апеляційну скаргу 3000, 00 грн.; підготовка доданих до відзиву матеріалів, направлення копії відзиву позивачу, подача відзиву на апеляційну скаргу до суду - 2000, 00 грн.; участь у судовому засіданні, призначеному на 22 лютого 2022 року 3000, 00 грн.

Загальний розмір витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу становить 10000, 00 грн.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іващенко М.В. зазначила, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений до стягнення відповідачем , є неспівмірним зі складністю цієї справи, просила відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду, ураховуючи заперечення позивача проти стягнення таких витрат, дійшла висновку про те, що визначений ОСОБА_7 розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (10000, 00 грн.) є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку із наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.

Так, ціна за визначення правової позиції після ознайомлення з апеляційною скаргою, підготовку відзиву є завищеною, оскільки відзив на апеляційну скаргу, складений на двох сторінках, дублює відзив на позовну заяву, складений адвокатом Бітюковим Д.М., його складання не потребувало значного часу та пошуку відповідної судової практики.

Також вартість послуг за підготовку доданих до відзиву матеріалів, направлення копії відзиву позивачу, подача відзиву на апеляційну скаргу до суду, є необґрунтованою оскільки до відзиву додано лише докази понесення витрат на правничу допомогу.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зменшити вартість послуг за участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, зважаючи на витрачений час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Ураховуючи складність та конкретні обставини справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та їх характер, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова