ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 646/7690/19

провадження №22-ц/818/897/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміна О.В.,.Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Харківводоканал»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 травня 2021 року ухваленого у складі судді Єжова В.А.,-

УСТАНОВИВ:

11.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірними дій КП «Харківводоканал» щодо споживача ОСОБА_1 , визнання споживчого договору від 05.07.2019 недійсним з вини КП «Харківводоканал» та факт вчинення правочину від 05.07.2019 під впливом обману споживача, визнання факту дискримінації його як споживача, визнання факту внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей представника КП «Харківводоканал» які спричинили матеріальну та моральну шкоду йому як споживачу; відшкодування матеріальної шкоди у подвійному розмірі та моральної шкоди в розмірі 198000 грн. у зв`язку з порушенням його прав з боку КП «Харківводоканал».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.05.2019 він звернувся до КП «Харківводоканал» з заявою про укладення договору, вказана заява не була розглянута на підставі того, що не відповідає вимогам до типового договору про надання комунальних послуг, тому позивач підписав договір на умовах комунального підприємства. Після підписання договору на постачання холодної та гарячої води та водовідведення, проконсультувавшись з юристами, позивач дізнався, що йому було встановлено ліміт на споживання послуг, про що останній не просив. 15.06.2019 позивач звернувся з заявою до відповідача, де просив збільшити ліміти виключно для побутових цілей, 16.05.2019 він сформував заперечення до договору з товариством у строки, встановлені законодавством направив до відповідача. При цьому просив направити відповідь на його електронну адресу, однак відповіді не дочекався у строк встановлений законодавством (30 днів), тому вважав, що зміни до договору у відповідності до його заяви внесені. У серпні 2019 року позивач зробив оплату за послуги виконані у більшому розмірі ніж був платіж, задля підтвердження виконання вимоги, щодо збільшення об`ємів, проте 13.09.2019 отримав штраф за перевищення обсягів споживання холодної води та водовідведення, після чого зателефонував до підприємства відповідача. У внесенні змін до договору (на електронну пошту позивач отримав зазначену відповідь лише 17.09.2019) йому було відмовлено. Якщо відповідач надав би йому вищевказану відповідь вчасно, у строк встановлений законом, то він би відмовився від договору оскільки він порушує чинне законодавство України. Вважає що додаткова угода, запропонована ним 16.07.2019 є чинною, оскільки відповідачем відповідь про відмову прийнятті зазначеної пропозиції була направлена в порушення строків, що передбачені ст. 13 ЖКХ. В зв`язку з вищевикладеним позивач повторно звернувся до відповідача з запереченнями до договору 17.09.2019, однак знову отримав відмову. Також зазначає, що вважає укладення договору між ним та відповідачем неправомірним, оскільки підприємство не мало права укладати договір в редакції, яку вони використовували до 01.05.2019, у зв`язку з прийняттям нового ЖКХ. Крім того посилається на те, що вказаний договір від 05.07.2019 був укладений під впливом обману, оскільки типові умови договору суперечать вимогам законодавства України. Згідно інформації яку має позивач, листом від 01.07.2019 №01-01-23/3840-19 йому було направлено з боку відповідача договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (2 примірника на 8 аркушах), для розгляду та підписання. Також було зазначено, що після підписання вказані два примірника необхідно направити на адресу підприємства. Листом від 09.10.2019 було надано відповідь на запит відповідача, в якій зазначалося про те, що договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 №11898/07А з додатками на 7 арк. є невід`ємною частиною договору, а отже договором на 10 арк. 03.10.2019. ОСОБА_1 було сформовано запит, в якому він просив надати копію документів, які підтверджують встановлення обсягів споживання послуг з водопостачання та водовідведення квартир за адресою будинок АДРЕСА_1 , оскільки правила на які підприємство посилається обов`язкові для фізичних осіб. У відповідь на запит підприємством нічого не зазначено, зокрема щодо встановлення обсягів споживання послуг підприємства для квартир, в зв`язку з чим позивач створив новий запит 10.10.2019, але у відповіді 18.10.2019 не було розглянуто питання поставлене 10.10.2019. Позивач вказував, що у період з 05.07.2019 до 02.11.2019 ним на адресу відповідача було подано: 15.07.2019 заяву про збільшення ліміту по договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення; 16.07.2019 акт-претензію №01-В;13.09.2019 скарга №01-АВ; 17.09.2019 скаргу №02-АВ; 17.09.2019 скаргу №03-АВ; 02.10.2019 заяву №01-АВ; 02.10.2019 скаргу №01-АВ;02.10.2019 скаргу №01-АВ; 03.10.2019 заяву №01НКЕ та заяву №01КМУ; 03.10.2019 запит на інформацію №01-АВ; 10.10.2019 заяву №07-ХВК; 10.10.2019 запит на інформацію №02-АВ; 15.10.2019 скаргу №01-АВ; 16.10.2019 заяву №02-АВ; 18.10.2019 заяву про збільшення ліміту до договору про надання централізованого водопостачання та водовідведення; 18.10.2019 скаргу №08-ДВ; 18.10.2019 запит на інформацію №06-АВ; 18.10.2019 запит на інформацію №08-АВ; 18.10.2019 заяву №01-КДВ;20.10.2019 заяву №01-КСУ; 21.10.2019 скаргу №10-ДВ; 21.10.2019 запит на інформацію №08-АВ; 22.10.2019 заяву №12-ДВ; 29.10.2019 заяву №01-ДСС; 30.10.2019 скаргу №18-ХВК. В зв`язку з викладеним, посилаючись на ст. 22 ЦК України, зазначав, що для відновлення свого порушеного права поніс витрати, які полягають у матеріальних збитках. Також він був змушений звернутися для аналізу відповідей підприємства (відповідача) за допомогою послуг правового характеру.

В обґрунтування позову в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, позивач посилається на неправомірні дії підприємства внаслідок надання недійсного договору, дискримінації як споживача та внесення в офіційний документ завідомо недостовірних відомостей.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.05.2021р. у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що судом встановлено, що викладені в укладеному між сторонами договорі умови відповідають нормам чинного законодавства в сфері водопостачання та водовідведення. При укладенні оспорюваного договору не встановлено порушень вимог ст. 203, 204 ЦК України. Спірний договір укладено в письмовій формі, засвідчено підписами сторін, тобто укладено у встановленій законом формі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених цим договором. Таким чином, вимоги в частині визнання неправомірними дій КП «Харківводоканал» щодо споживача ОСОБА_1 , визнання споживчого договору від 05.07.2019 недійсним з вини КП «Харківводоканал» та факт вчинення правочину від 05.07.2019 під впливом обману споживача, є такими що не підлягають задоволенню. Також в ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено наявність підстав передбачених ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», для визначення їх такими, що порушують права споживача ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для відповідальності відповідача згідно до ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності неправомірних дій з боку відповідача.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають, обставинам справи, судом при ухвалені рішення було порушено вимоги процесуального та матеріального права. Судом не правильно встановлено, що нежитлове приміщення, хоча і є самостійним об`єктом нерухомості, однак воно є частиною багатоквартирного будинку. Також судом не враховано той факт, що відповідно до вимог закону, споживачем комунальних послуг може бути фізична або юридична особа-власник нежитлового приміщення. Суд розглядаючи справу посилався на встановлені обставини з наданого КП «Харківводоканал» договору, однак даний договір містив рукописні пункти та умови договору. Подаючи позов до суду першої інстанції позивач розглядав договір, який був лише з машино друкованими літерами, що вбачається із копії листа від 01.07.2019. До того ж додаткову угоду позивачем було підписано без зазначення будь-якої інформації. Суд передчасно зробив висновок про те, що позивачем особисто було підписано договір. Судом не досліджено питання чи повідомив відповідач належним чином позивача, що в свою чергу не було зроблено відповідачем. На момент укладення договору, існував типовий договір , отже висновок суду, що договір був укладений до затвердження КМУ типових договорів є передчасним. Досягнення згоди між сторонами з усіх істотних умов договору не відбулось, а тому вважати договір укладеним не можливо. Судом не досліджено того факту, що відповідач безпідставно встановив ліміт не тільки на скид стічних вод, а й на водопостачання, однак жодним нормативно правовим актом, не встановлена така можливість. Тому суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та задоволення позову.

19 серпня 2021 року до Харківського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Капустник Ю.О., яка діє в інтересах КП «Харківводоканал». У відзиві представник просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування зазначено, що 16.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до КП «Харківводоканал» з заявою про укладення договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення для нежитлових приміщень у житловому будинку літ «А-4», місце знаходження: АДРЕСА_1 , за діючою схемою водопостачання та водовідведення без змін технічних умов та параметрів. Листом від 01.07.2019 №01-01-23/3840-19 була надана відповідь на заяву оферту ОСОБА_1 від 09.06.2019. Зазначений лист отриманий ОСОБА_1 особисто про що свідчить відмітка про отримання. Додатком до листа були два примірника бланку Договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. У листі зазначено: «Після підписання пропонуємо направити обидва примірника до Департаменту збуту КП «Харківводоканал» за адресою: АДРЕСА_2 для подальшого оформлення та реєстрації». Лист отриманий особисто ОСОБА_1 в абонентному відділі Індустріального, Немишлянського районів по роботі з юридичними особами Департаменту збуту. При отриманні листа, ОСОБА_1 отримані обидва примірника Договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, підписані зі сторони Споживача та залишені у абонентному відділі Індустріального, Немишлянського районів по роботі з юридичними особами Департаменту збуту. На підставі вищенаведеного, між КП Харківводоканал» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1. Зазначений договір укладений в письмовому вигляді та підписаний особисто сторонами договору. При укладанні цього договору сторони не узгодили порядок підписання додаткових угод, в електронній формі з використанням електронно-цифрового підпису. Листом від 31.07.2019 № Р-4736/1-19.01.02-05 ОСОБА_1 було надано відповідь про відмову щодо внесення змін в діючий договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1 на підставі того, що у КП «Харківводоканал» відсутні правові підстави для внесення таких змін шляхом укладення додаткової угоди щодо визнання недійсним пункту 5.6 Договору. Таким чином, відповідь про відмову була надана в 30 денний строк, що встановлений чинним законодавством (16.07.2019 надійшла пропозиція від ОСОБА_1 31.07.2019 надана відповідь КП «Харківводоканал»), додаткова угода розглянута КП «Харківводоканал» та відмовлено в її підписання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (діючий з 01.05.2019) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). На виконання даної норми закону 05.07.2019 постановою Кабінету Міністрів України № 690 (набрала законної сили 13.08.2019) затверджено Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а також типові договори про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Таким чином, між ФО ОСОБА_1 та КП «Харківводоканал» був укладений договір до затвердження Кабінетом Міністрів України типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. При укладенні оспорюваного договору сторони, а саме ФО ОСОБА_1 та КП «Харківводоканал», досягли згоди з усіх істотних умов договору без протоколу розбіжностей, про що свідчать підписи сторін. Питання щодо зміни договірних відносин між ФО ОСОБА_1 та КП «Харківводоканал» може бути вирішено у порядку і в строки, встановлені чинним законодавством у сфері житлово-комунального господарства. Для чого ОСОБА_1 необхідно надати до КП «Харківводоканал» документи, відповідно до яких співвласниками багатоквартирного будинку прийнято рішення щодо вибору моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги. Враховуючи, що у нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , не проводилась реконструкція та будь які дії по зміні у системах водопостачання та водовідведення та на підставі заяви ОСОБА_1 від 16.05.2019 (споживач просить укласти договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за діючою схемою водопостачання та водовідведення без зміни технічних умов та параметрів), ліміт водоспоживання було прийнято відповідно до Технічних умов від 04.08.2008 № 8/55-1359 на забезпечення об`єкту за адресою: АДРЕСА_3 ) водою в обсязі 0,16м3/добу (5 м?/міс). На посилання позивача щодо службового підроблення представник відповідача заперечував. Зазначив, що проект договору був наданий споживачу для ознайомлення з його умовами, які ґрунтуються на чинному законодавстві в сфері водопостачання та водовідведення, та подальшого підписання чи не підписання, споживач мав час для оформлення протоколу розбіжностей в разі не згоди з умовами чи наявності заперечень щодо умов Договору з обов`язковою відміткою про це в самому Договорі. Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1 зі сторони ОСОБА_1 був підписаний без заперечень та сумнівів щодо його умов, про що свідчить відсутність протоколу розбіжностей зі сторони Споживача. Інформація, викладена в Договорі (істотні умови Договору), відповідають нормам чинного законодавства в сфері водопостачання та водовідведення. Тому суд ухвалив законне та ограноване рішення, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що між КП Харківводоканал» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1. ( надалі Договір (т.1 а.с. 16 -19)).

З додатку №1 до Договору вбачається перелік об`єктів водоспоживання (т.1 а.с. 20).

ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Листом від 31.07.2019 № Р-4736/1-19.01.02-05 ОСОБА_1 було надано відповідь про відмову щодо внесення змін в Договір тому що у КП «Харківводоканал» відсутні правові підстави для внесення змін в діючий договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1 шляхом укладення додаткової угоди щодо визнання недійсним пункту 5.6 Договору.(т.1 а.с. 86-88).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права що їх регулюють.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 910/1891/14).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стосовно чинності укладеного договору колегія суддів зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 3 ст. 215 ЦК України, визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 639 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору можуть здійснюватися: за згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом.

Набрання договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

У зв`язку з вищевикладеним та відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

05.07.2019 між споживачем ОСОБА_1 та виконавцем Комунальним підприємством «Харківводоканал» був укладений договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення № 11898/07-А-1. (т.1 а.с. 16 -19). Вказаний договір укладений в письмовому вигляді та підписаний особисто сторонами договору, а тому є чинним.

Також апеляційний суд відхиляє доводи скаржника стосовно визнання чинними зміни до договору, адже відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (діючий з 01.05.2019) встановлено порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку.

За рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону:

1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір);

2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір);

3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем.

Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії). У межах одного багатоквартирного будинку дозволяється обрання різних моделей організації договірних відносин за різними видами комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення з управління багатоквартирним будинком на зборах в порядку, передбаченому цією статтею.

При цьому, п. 9 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначено, що до повноважень зборів співвласників багатоквартирного будинку також відноситься прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги.

Порядок прийняття рішень співвласниками багатоквартирного будинку, а також вимоги до оформлення такого рішення визначені ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку».

Так, за загальним правилом, установленим ч. 6 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку», рішення про вибір моделі вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир і нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир і нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.

Умовами діючого договору передбачено, що зміни та доповнення, що вносяться до Договору оформляються додатковими угодами (п. 7.3 Договору) та не передбачено, що в разі оформлення додаткових угод вони укладаються в електронній формі з використанням електронно-цифровий підпису сторін. При укладанні Договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1 сторони не узгодили порядок підписання додаткових угод, в електронній формі з використанням електронно-цифрового підпису.

Дані умови договору встановлені нормами чинного законодавства в сфері водопостачання та водовідведення та не можуть бути змінені з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1,2 п.2 розділу ІІ Правил № 316 Споживачі повинні: дотримуватися вимог до скиду стічних вод та установлених кількісних та якісних показників стічних вод на каналізаційних випусках споживачів, вимагати від субспоживачів виконання положень цих Правил та вимог місцевих правил приймання; здійснювати систематичний контроль за кількістю та якістю стічних вод, які скидаються ними до систем централізованого водовідведення, згідно з графіком відбору проб, погодженим із виробником, надавати виробнику інформацію про обсяги та якісний склад стічних вод, які скидають до систем централізованого водовідведення.

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 316 встановлено, що додаткові обсяги стічних вод споживачів (не враховані договором), що надходять до систем централізованого водовідведення або безпосередньо на каналізаційні очисні споруди виробників, оплачуються споживачами у п`ятикратному розмірі встановленого тарифу на послугу водовідведення.

В свою чергу пунктом 3.4 Правил № 321 встановлені істотні умови Договору однією з яких є об`єми та режим наданих послуг.

Також, п. 2.2.2. Правил № 321 передбачено, що КП «Харківводоканал» зобов`язаний встановлювати Споживачу режим, кількісні та якісні показники скиду стічних вод до міської каналізації з урахуванням діючих вимог водокористування при укладанні Договорів з Споживачами на послуги, які надає КП «Харківводоканал».

В свою чергу п. 2.4.3 Правил № 321 встановлений обов`язок Споживача щодо дотримання установлених КП «Харківводоканал» кількісних та якісних показників стічних вод на каналізаційних випусках. При порушенні Правил вживати необхідні заходи для їх усунення, а також інформувати про це КП «Харківводоканал».

Пунктом 7.7 Правил № 321 встановлено, що додаткові об`єми стічних вод Споживача (не враховані Договором), що надходять до міської каналізації, потребують додаткових витрат матеріальних та енергетичних ресурсів на їх транспортування та очищення. За скид об`ємів стічних вод, які перевищують зазначені в Договорі, передбачена сплата збору за понаддоговірні обсяги скидів забруднюючих речовин у п`ятикратному розмірі.

У нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , не проводилась реконструкція та будь які дії по зміні у системах водопостачання та водовідведення та на підставі заяви ОСОБА_1 від 16.05.2019 (споживач просить укласти договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за діючою схемою водопостачання та водовідведення без зміни технічних умов та параметрів), ліміт водоспоживання було прийнято відповідно до Технічних умов від 04.08.2008 № 8/55-1359 на забезпечення об`єкту за адресою: АДРЕСА_3 ) водою в обсязі 0,16 м3/добу (5 м?/міс).

Пунктом 5.6 Договору встановлено, що за умови перевищення встановлених п. 2.3. Договору лімітів Споживач проводить плату в п`ятикратному розмірі тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно пункту 2.3 Договору ОСОБА_1 встановлений лiмiт на водокористування та водовідведення 5,0 м3/міс.

На підставі вищенаведеного вбачається, що викладені умови в договорі відповідають нормам чинного законодавства в сфері водопостачання та водовідведення та доповненню та зміні не підлягають і відповідачем правильно нараховано сплату за спожиті послуги.

Стосовно доводів апелянта, що нежитлові приміщення є частиною будинку і є житловими колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Згідно з п. 2.50 розділу "Нежитлові поверхи (приміщення)" ДБН В.2.2-15-2005 у першому, другому та цокольних поверхах житлових будинків допускається розміщувати приміщення адміністративні, магазинів роздрібної торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування тощо згідно з переліком та відповідними вимогами щодо загальної площі та кількості відвідувачів.

Також відповідно до Роз`яснення від 01.12.2006 Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України визначені терміни житлового та нежитлового приміщення, а саме житлове приміщення - опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Таким чином нежитлові приміщення це відокремлені в натурі приміщення, призначені для використання в цілях, непов`язаних з мешканням в цих приміщеннях та/або обслуговування інших приміщень будівлі, які є самостійним нерухомим майном і об`єктами цивільно-правових відносин. Приміщення визначаються як нежитлові у проектній документації на будинок та відповідно зареєстровані у бюро технічної інвентаризації.

Тобто, виходячи з вищенаведеного, твердження позивача, що «ніхто не може заборонити йому мешкати в його власності спростовується нормами чинного законодавства в частині використання нежитлових приміщень.

Колегія суддів також не приймає доводи апелянта, щодо невідповідності Договору чинному законодавству виходячи з наступного.

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Істотні умови типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, поширюються на споживачів, які є фізичними особами, що мешкають у житлових приміщеннях та на юридичних осіб, що виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, тобто у випадках, коли надання таких послуг є предметом діяльності.

На виконання даної норми закону 05.07.2019 постановою Кабінету Міністрів України № 690 (набрала законної сили 13.08.2019) затверджено Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а також типові договори про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону.

Відповідно до роз`яснень Міністерства розвитку громад та територій України щодо нового законодавства у сфері житлово-комунального господарства, а саме укладення договору, враховуючи особливості перехідного періоду, а саме періоду від моменту введення в дію Закону до моменту укладення між виконавцями комунальних послуг та співвласниками багатоквартирних будинків договорів про надання відповідних комунальних послуг пунктом 3 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону (із змінами) передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону, тобто до 01.05.2020.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що між ОСОБА_1 та КП «Харківводоканал» був укладений договір до затвердження Кабінетом Міністрів України типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Листом від 31.07.2019 № Р-4736/1-19.01.02-05 ОСОБА_1 було надано відповідь про відмову щодо внесення змін в діючий договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1 на підставі того, що у КП «Харківводоканал» відсутні правові підстави для внесення змін в діючий договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.07.2019 № 11898/07-А-1 шляхом укладення додаткової угоди щодо визнання недійсним пункту 5.6 Договору. Таким чином, відповідь про відмову була надана в 30 денний строк, що встановлений чинним законодавством (16.07.2019 надійшла пропозиція від ОСОБА_1 31.07.2019 надана відповідь КП «Харківводоканал»), додаткова угода розглянута КП «Харківводоканал» та відмовлено в її підписання, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Стосовно доводів апелянта з приводу вчинення договору під впливом обману колегія судді зазначає наступне:

Відповідно до статті 230. ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 у справі № 755/3903/17.

Отже, за змістом статті 230 ЦК України позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту навмисного введення його відповідачем в оману, і наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору .

В роз`ясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині мотивовані тим, що КП «Харківводоканал» у договорі від 05.07.2019 ввели в оману позивача щодо встановлення ліміту на споживання їх послуг.

Отже з вищезазначеного можна зробити висновок, що позивачем не доведено факту вчинення договору під впливом обману, навмисного введення комунальним підприємством «Харківводоканал» позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Судова колегія також погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Згідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до частин 1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Оскільки позивачем не доведено факт неправомірних дій з боку відповідача, встановлені законом підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди відсутні.

Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому апеляційний суд не надає їм оцінки.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишати без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук