Справа № 669/111/22
Провадження № 2/669/71/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року смт.Білогір`я

Білогірський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Давидюка О.І.,

з участю: секретаря судового засідання Дем`янюк Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області Дідух І.І.,

представника відповідача Білогірської селищної ради Хмельницької області Теребія Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Білогір`я в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області, Білогірської селищної ради Хмельницької області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення (допуску) на роботі та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи,

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області (далі по тексту Білогірський опорний заклад ЗСО), Білогірської селищної ради Хмельницької області (далі по тексту Білогірська селищна рада) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення (допуску) на роботі та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з 01 вересня 2003 року по даний час вона працює на посаді вчителя англійської мови Білогірського опорного закладу ЗСО.

Наказом директора вказаного навчального закладу від 08 листопада 2021 року № 123-к її відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Позивач вважає наказ таким, що грубо порушує її гарантоване ст. 43 Конституції України право на працю, ст. 2 Кодексу законів про працю України, ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права.

Позивач вказала, що ст. 46 Кодексу законів України про працю не містить такої підстави для відсторонення від роботи, як відсутність щеплення проти COVID-19, крім того, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» також не відносить щеплення проти COVID-19 до числа обов`язкових.

Також позивач зауважила, що при прийнятті її на посаду вчителя англійської мови серед істотних умов роботи не було передбачено її обов`язку вакцинуватися проти COVID-19. Про таку умову для продовження виконання трудових обов`язків її було проінформовано у жовтні 2021 року. Недотримання роботодавцем двомісячного строку про зміну істотних умов праці є додатковою та окремою підставою для скасування наказу про відсторонення від роботи.

За наведених обставин оскаржуваний наказ від 08 листопада 2021 року про відсторонення її від роботи порушує її право на працю, а тому є незаконним і підлягає скасуванню із стягненням середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

Представник відповідача директор Білогірського опорного закладу ЗСО Дідух І.І. подала відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позову повністю. Крім того, в судовому засіданні пояснила, що рішення про відсторонення позивача від роботи прийнято з врахуванням та на виконання вимог діючих нормативно-правових актів. Так, нею, як директором Білогірського опорного закладу ЗСО, 04 листопада 2021 року видане письмове повідомлення за № 5 про необхідність ОСОБА_1 пройти в обов`язковому порядку профілактичне щеплення від COVID-19, згідно якого на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти, якщо до 05 листопада 2021 року позивач не надасть документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили причини такого відсторонення. Проте, позивачем вимоги повідомлення не були виконанні і 08 листопада 2021 року було видано наказ за № 123-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 ». Зазначила, що наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено перелік організацій, працівники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19, до якого також входять працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної, загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Станом на 08 листопада 2021 року позивач не надала жодних документів про наявність щеплення проти COVID-19 або довідки про наявні протипоказання для його здійснення, тому цього ж дня був виданий наказ № 123-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи. Також, представник відповідача зазначила, що позивач була не звільнена, а відсторонена від роботи, за час відсторонення за нею зберігається посада та місце роботи, після зняття обмежень в результаті відміни в країні карантину позивача буде допущено до роботи. Вважає, що її дії по відстороненню ОСОБА_1 здійснені не з власної ініціативи, а відповідно до вимог постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, інших нормативних актів, тому є правомірним і з цих підстав в позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідач Білогірська селищна рада подала відзив на позов, в якому представник заперечив стосовно позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того, в судовому засіданні представник ОСОБА_3 зазначив, що позивач не перебуває в трудових відносинах з Білогірською селищною радою та помилково вважає, що Білогірська селищна рада є розпорядником коштів, за рахунок яких здійснюється фінансування Білогірського опорного закладу ЗСО. Вказав, що засновником зазначеного навчального закладу дійсно є відповідач Білогірська селищна рада, однак розпорядником коштів є Білогірський опорний заклад ЗСО, а тому залучення на стороні відповідача Білогірської селищної ради є безпідставним.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2003 року по даний час працює вчителем англійської мови Білогірського опорного закладу ЗСО, що підтверджується трудовою книжкою позивача.

Згідно письмового повідомлення від 04 листопада 2021 року № 5 ОСОБА_1 повідомлено під розписку, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти, якщо до 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 не надасть документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили причини такого відсторонення.

Відповідно до наказу директора Білогірського опорного закладу ЗСО Дідух І.І. від 08 листопада 2021 року № 123-к позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за вказаною статтею не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції, чинній на 08 листопада 2021 року) на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 р. № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення ОСОБА_1 від виконання роботи є оскаржуваний наказ, винесений директором навчального закладу з посиланням на ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п. 41-6 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19, дотримано вимоги ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог ч. 2 та ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки, відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю.

Крім того, суд не приймає і посилання відповідача на практику Європейського суду з прав людини у контексті виправдання дій відповідача при відстороненні працівника від виконання ним роботи, бо в протилежному випадку це суперечило б суті та змісту самої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покликаної до забезпечення і розвитку прав людини та її основоположних свобод у будь-яких сферах особистого /суспільного/ трудового життя цієї особи.

Також, у приведених самим же відповідачем Білогірським опорним закладом ЗСО прикладах судової практики Європейського суду з прав людини, останній дотримується послідовної практики, за якою обмеження прав особи дійсно допускається, але будь-які втручання мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції України, включено до розділу ІІ Конституції України і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

За статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» наголосив: п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно Законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції України).

Відповідно до п. 2 ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України та в спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 08 листопада 2021 року № 123-к про відсторонення позивача від роботи підлягають задоволенню.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення, то суд приходить до наступного.

Позивач не зверталася з вимогою визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення від роботи, а також стягнути середній заробіток за час відсторонення від роботи, починаючи з 08 листопада 2021 року, реалізувавши таке своє право лише 25 січня 2022 року, тобто більш ніж через два місяці з моменту відсторонення від роботи.

В трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц).

Таким чином, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи буде стягнення з Білогірського опорного закладу ЗСО на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 25 січня 2022 року (дата звернення до суду з позовом) по 18 лютого 2022 року (дата ухвалення судового рішення).

Разом з тим, позов до Білогірської селищної ради задоволенню не підлягає, оскільки в даному випадку вказана установа не є належним відповідачем.

Рішення суду в частині скасування наказу, допуску позивача до роботи на займаній посаді вчителя англійської мови та стягнення середнього заробітку за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», виходячи від розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01 січня 2022 року, в якому була подана позовна заява, з відповідача Білогірського опорного закладу ЗСО підлягає стягненню по 992,40 грн судового збору на користь позивача та в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 43, 64, 92 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст. 46 КЗпП України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 229, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення (допуску) на роботі та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області від 08 листопада 2021 року № 123-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».

Допустити ОСОБА_1 до роботи на займаній посаді вчителя англійської мови Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області.

Стягнути з Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 25 січня 2022 року по 18 лютого 2022 року включно, з якого відрахувати податки та інші обов`язкові платежі.

В задоволенні решти позовних вимог до Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області відмовити.

В задоволенні позову до Білогірської селищної ради Хмельницької області відмовити.

Стягнути з Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 гривні 40 копійок.

Стягнути з Білогірського опорного закладу загальної середньої освіти ім. І.О. Ткачука Білогірської селищної ради Хмельницької області в дохід держави 992 гривні 40 копійок судового збору.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 18 лютого 2022 року в справі № 669/111/22 в частині скасування наказу, допуску ОСОБА_1 до роботи на займаній посаді вчителя англійської мови та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата складення повного судового рішення 23 лютого 2022 року.

Суддя О. І. Давидюк