Справа № 426/3591/21
Провадження № 22-ц/810/8/22
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Кострицького В.В.

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Луганськгаз»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 09 грудня 2021 року (постановлену у складі судді Бурдун Т.А.) у приміщенні того ж суду за заявою ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Луганськгаз» про захист прав споживача, визнання неправомірними дій постачальника послуг, які вже встановлено такими у досудовому порядку НКРЕКП і зловживанням монопольним становищем та зобов`язати припинити, виконати висновок НКРЕПКП, відновивши становище, яке існувало до порушень,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст заяви

08 грудня 2021 року до Сватівського районного суду Луганської області надійшла заява ОСОБА_1 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Луганськгаз» про захист прав споживача, визнання неправомірними дій постачальника послуг, які вже встановлено такими у досудовому порядку НКРЕКП і зловживанням монопольним становищем та зобов`язати припинити, виконати висновок НКРЕПКП, відновивши становище, яке існувало до порушень.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 09 грудня 2021 року заяву про забезпечення позову повернуто ОСОБА_1 .

Мотивуючи таку ухвалу суд зазначив, що поданий до суду ОСОБА_1 позов про захист прав споживача, визнання неправомірними дій постачальника послуг, які вже встановлено такими у досудовому порядку НКРЕКП і зловживанням монопольним становищем та зобов`язати припинити, виконати висновок НКРЕПКП, відновивши становище, яке існувало до порушень, не пов`язаний з соціальним захистом з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 , таким чином заявник ОСОБА_1 від сплати судового збору при подачі заяви про забезпечення позову ЗУ « Про судовий збір» не звільнений. Крім того, посилання заявника ОСОБА_1 в назві позову про захист прав споживачів, також не є підставою для звільнення від сплати судового збору, оскільки заява про забезпечення позову не містить в собі посилань про те, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Луганськгаз» укладено договір розподілу природного газу для побутових споживачів, натомість з доданих до позовної заяви документів вбачається, що договір про розподіл природного газу № 5372 від 05.01.2006 року укладено з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 09 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до позовної заяви додано посвідчення позивача учасника бойових дій на підтвердження того, шо заявник звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону. Стосовно поспішних висновків ухвали щодо: «наявності чи ні договору» скаржник звертає увагу суду на апеляційного провадження № 22-ц/810/880/19: «достатність наданих доказів та переконливість наведеного обґрунтування не можуть бути предметом перевірки суду на стадії прийняття заяви про забезпечення доказів і підлягають дослідженню під час вирішення її по суті. Скаржнику не відомо чому суддя вирішив до розгляду спору по суті, що скаржник має обов`язково мати договір з ОЗУ якого не існує у законодавчому законному полі енергоринку України. Скаржник зауважує, що якби суддя Скрипник звернув увагу у справі № 426/3848/19 і задовільнив заяву скаржника, заборонивши відповідачу вчиняти будь які дії щодо газопостачання то за наявності обігріву у будинку скаржник не хворів би зараз пневмонію. А суддя Бурдун знаючи про стан скаржника, а саме вимушеного проживання де прийдеться, залишає як і відповідач, під час слухання спору у суді, у небезпеці (ст.335КК): - хворого взимку без газу - опалення і життєзабезпечення при тому, що відключення газопостачання вже 3-ри місяці як встановлено Головою НКРЕКП у досудовому порядку неправомірним і є висновок лист-припис НКРЕКП про поновлення газопостачання - у місячний строк - тобто справа рішення суду лише формальність, на думку апелянта суд першої інстанції навмисне затягує її розгляд винесенням ще й завідомо незаконної ухвали «Про усунення недоліків позову» якою також незаконно вимагає оплати судового збору від УБД у Афганістані.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений ст. 360 ЦПК України строк не надходило, що не заважає розгляду справи.

Щодо явки сторін

Сторони були повідомлені про час і місце судового засідання шляхом надсилання судових повісток повідомлень на поштові адреси сторін.

Від апелянта надійшлло клопотання про слухання справи у відсутність апелянта.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, до яких належать учасники бойових дій, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», закріплені пільги учасникам бойових дій та гарантії їх соціального захисту, а у частині другій статті 22 цього Закону встановлено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про судовий збір» у сукупності з положеннями частини другої статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави для висновку, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з реалізацією їхнього правового статусу.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12,22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказаний висновок по застосуванню пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» зроблений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17.

Оскільки заява про забезпечення позову подана у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Луганськгаз» про захист прав споживачів, який спрямований на захист його права на визнання неправомірними дій постачальника послуг, які вже встановлено такими у досудовому порядку НКРЕКП і зловживанням монопольним становищем та зобов`язати припинити, виконати висновок НКРЕПКП, відновивши становище, яке існувало до порушень визнання неправомірними дій постачальника послуг, які вже встановлено такими у досудовому порядку НКРЕКП і зловживанням монопольним становищем та зобов`язати припинити, виконати висновок НКРЕПКП, відновивши становище, яке існувало до порушень як споживача щодо газопостачання та не стосується питань його соціального захисту як учасника бойових дій, про які йдеться у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому положення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» до правовідносин у цій справі не застосовуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 як учасника бойових дій від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Повертаючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява не відповідає вимогам ч. 1 ст. 151 ЦПК України, а саме: за подання заяви до суду не сплачено судовий збір.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Зміст і форма заяви про забезпечення позову, а також інші вимоги до неї визначені статтею 151 ЦПК України.

Згідно із положеннями частини першої даної статті заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, у тому числі, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, предмет і ціну позову, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, необхідні для вирішення питання про забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

При цьому порядок розгляду заяви про забезпечення позову врегульований статтею 153 ЦПК України, зокрема частиною 9 якої визначено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову заявник просив суд зобов`язати відповідача не переривати надання послуг й забезпечити гарантоване, постійне газопостачання домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції формалізовано підійшов до перевірки відповідності зазначеної заяви вимогам частини першої статті 151 ЦПК України, не звернув увагу на те, що у поданій ОСОБА_1 заяві про забезпечення позову неможливо визначити ціну позову, оскільки заявлені вимоги немайнового характеру про захист прав споживачів.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що положення ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до правовідносин сторін, з огляду на таке.

У ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір»не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що ПАТ «Луганськгаз» порушуються його права як споживача з приводу газопостачання до будинку.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За таких обставин, достатніх підстав для повернення заяви про забезпечення позову, з підстав несплати судового збору, у суду першої інстанції не було.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення заяви про забезпечення позову заявнику є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до вимог статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Вимога ОСОБА_1 про задоволення заяви про забезпечення позову не ґрунтується на нормі права, оскільки заява про забезпечення позову судом першої інстанції не розглядалась, а тому така вимога є передчасною, а тому відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 09 грудня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2022 року.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко