Номер провадження 2/243/1071/2022
Номер справи 243/1184/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(Заочне)

22 лютого 2022 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Агеєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобець О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по аліментах,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по аліментах, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25 листопада 2011 року по 30 серпня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду від 30 серпня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дітей. Рішенням суду від 02 вересня 2021 року місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено разом з батьком ОСОБА_1 . Рішенням суду від 06 грудня 2021 року місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було визначено разом з батьком ОСОБА_1 . Заборгованість по аліментам за рішенням суду від 30 серпня 2016 року за період з 01 липня 2021 року по 19 січня 2022 року складає 26304,77 грн.

Враховуючи викладене, позивач просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах станом на 26 травня 2021 року в сумі 2039,44 грн. та станом на 19 січня 2022 року в сумі 26304,77 грн. та звільнити його від сплати аліментів за виконавчим листом №2/243/3346/2016 від 30 серпня 2016 року.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2011 року, який було розірвано рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року, яке набрало законної сили.

Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з дня подання позову і до досягнення старшою дитиною свого повноліття. Після досягнення старшою дитиною свого повноліття продовжити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною свого повноліття.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2021 року місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з батьком ОСОБА_1 .

Вказаними рішеннями суду встановлено, що діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні з грудня 2020 року.

Відповідно до звіту про здійснення відрахування та виплати ВЧ НОМЕР_1 щодо ОСОБА_1 , за постановою від 05 травня 2021 року ВП №52611022 при примусовому виконанні виконавчого листа №2/243/3349 від 30 серпня 2016 року, заборгованість по аліментам на 26 травня 2021 року становить 2039,44 грн.

Згідно з довідкою Слов`янського ВДВС у Краматорському районі Донецької області від 19 січня 2022 року №АСВП-52611022, згідно з матеріалами виконавчого провадження №АСВП-52611022 на підставі виконавчого листа №2/243/3346/2016 від 30 серпня 2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , за весь період сплати аліментів з 01 липня 2021 року по 19 січня 2022 року заборгованість по аліментам складає 26304,77 грн.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Приписи ч. 2, 3 ст. 11 даного Закону наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Згідно зі ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

З аналізу вказаних норм слідує, що аліменти є власністю дитини, однак право розпорядження коштами, які сплачуються на дитину, має той з батьків з ким проживає дитина.

Звертаючись до суду з вказаним вище позовом, позивач зазначав про відсутність підстав для подальшого стягнення з нього аліментів на утримання дітей на користь відповідача, оскільки діти з матір`ю не проживають, а проживають з батьком тривалий час. Мати дітей не піклується про них та не цікавиться їхнім життям, аліменти витрачає на себе.

Як встановлено судом, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дітей згідно з судовим рішенням, що набрало законної сили та виконується у примусовому порядку.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4 ст. 273 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 , зважаючи на те, що відповідач не проживає разом з дітьми. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати рішення суду та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідача.

Аналогічна позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 у справі № 711/8561/16-ц та від 23 грудня 2019 у справі № 648/2062/18.

Відповідно до правил ст. 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде припинення стягнення з нього аліментів за рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 243/6630/16-ц.

Припинення стягнення з ОСОБА_1 аліментів буде відповідати інтересам його малолітніх дітей з огляду на те, що останні проживають разом з батьком, та який відповідно, здійснює догляд за ними та виховання, і вказані кошти будуть витрачатись на їхнє матеріальне забезпечення, лікування, потреби, догляд тощо.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів суттєво змінилися життєві обставини, а саме те, що малолітні діти постійно проживають з батьком ОСОБА_1 та перебувають на його утриманні, а наведене є підставою для задоволення позову в частині звільнення позивача від сплати аліментів.

Щодо позовних вимог позивача в частині звільнення від сплати заборгованості по аліментах, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. (Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17).

З наданих позивачем документів встановлено, що заборгованість по аліментах виникла за 2021 початок 2022 року, тобто, у період, коли малолітні діти вже мешкали разом з батьком.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем наведені належні обставини щодо виникнення у нього заборгованості по сплаті аліментів, що мають істотне значення в розумінні ч. 2 ст.197 СК України та є підставою для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, так як вона утворилася саме внаслідок того, що малолітні діти, на утримання яких стягувались аліменти, почали жити разом з ним.

Повно, об`єктивно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши указані вище обставини, суд приходить до висновку про можливість звільнення позивача від заборгованості по аліментам за рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 243/6630/16-ц.

Керуючись ст. 18, 180 - 184, 191, 197 Сімейного Кодексу України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76- 83, 89, 133, 137, 141, 258 - 260, 263 - 265, 273, 352, 354, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по аліментах - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнутих за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 №243/6630/16-ц (2/243/3349/2016) та припинити подальше їх стягнення починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , від сплати заборгованості в сумі 2039,44 грн. по аліментам, що виникла станом на 26 травня 2021 року стягнутих на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2/243/3349 від 30 серпня 2016 року, виданого на виконання рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 №243/6630/16-ц (2/243/3349/2016).

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , від сплати заборгованості в сумі 26304,77 грн. по аліментам, що виникла станом на 19 січня 2022 року стягнутих на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2/243/3349 від 30 серпня 2016 року, виданого на виконання рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 серпня 2016 №243/6630/16-ц (2/243/3349/2016).

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2022 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області О.В. Агеєва