Справа № 353/1015/21
Провадження № 22-ц/4808/337/22
Головуючий у 1 інстанції ЛУКОВКІНА У. Ю.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу укладеним під впливом обману та скасування реєстрації шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тлумацького районного суду від 10 грудня 2021 року під головуванням судді Луковкіної У.Ю. у м. Тлумач,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовною заявою ОСОБА_2 про визнання шлюбу укладеним під впливом обману та скасування реєстрації шлюбу.

Позовну заяву мотивувала тим, що 15 липня 2000 року між нею та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином Польщі, укладено шлюб (свідоцтво серія НОМЕР_1 , актовий запис №32). При цьому, громадянин Польщі, який незаконно використовував документи ОСОБА_2 , приховав ту обставину, що не є ОСОБА_3 , а є ОСОБА_4 , який використав паспорт іншої особи, про що вона дізналася в грудні 2008 році.

Фактично власнику паспорта ОСОБА_2 не було відомо про те, що останнього зареєстровано чоловіком позивачки, як і не було відомо, що в нього виникли цивільні права та обов`язки відповідно до законодавства України, зокрема, згідно Сімейного Кодексу України.

Також цей громадянин Польщі приховав від неї дані про те, що він має проблеми із законом на території держави Польщі, переховується від правосуддя, не має жодних намірів на створення сім`ї та на ведення з нею спільного господарства. Фактично шлюб з останнім було укладено з метою його уникнення від кримінальної відповідальності, перебуваючи і проживаючи під чужим прізвищем та з чужими документами (паспортом).

В подальшому, позивачка та особа, яка використовувала документи ОСОБА_2 , після нетривалого проживання в АДРЕСА_1 , переїхали проживати в Польщу.

Під час перебування в Польщі, останній був затриманий правоохоронними органами та після звільнення з-під варти після внесення застави він пропав безвісти і місце знаходження його до цього часу не відоме.

Вона вже тривалий час проживає із громадянином Польщі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 і перебуває з ним в цивільних відносинах (цивільному шлюбі), у якому у них народилася дитина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак укласти шлюб з цим чоловіком вона не може, оскільки має зареєстрований інший шлюб з неіснуючим чоловіком по імені ОСОБА_8 , що стверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , актовий запис №32.

На недійсність шлюбу вказує той факт, що при видачі вказаного свідоцтва були порушені вимоги законодавства щодо порядку реєстрації шлюбу між громадянином (громадянкою) України та іноземцем (іноземкою).

Просила визнати шлюб укладений між нею та ОСОБА_9 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тлумацького районного управління юстиції в Івано-Франківській області про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №32 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ) недійсним в зв`язку з укладенням його внаслідок обману. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 актовий запис №32.

Ухвалою Тлумацького районного суду від 10 грудня 2021 рокупозовну заяву ОСОБА_1 повернуто.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що ухвалу суду є необґрунтованою, незаконною та підлягає скасуванню.

Апелянтка вказує на те, що 26.11.2021 судом першої інстанції постановлено ухвалу про залишення без руху. Одним з недоліків суд вважав необхідністю надання оригіналу свідоцтва про шлюб, а також обґрунтування обставин щодо використання чужих документів при укладенні шлюбу.

Апелянтка зазначає, що нею було усунуто недоліки ухвали, надано вирок іменем Республіки Польща від 22 лютого 2017 та вказала, що оригінал свідоцтва про шлюб буде надано в процесі проведення підготовчого засідання. Однак судом не надано належної оцінки обставинам справи та постановлено ухвалу про повернення її позовної заяви.

Також зазначає, що в ухвалі про повернення зазначено нові обставини, ніж ті, що були вказані при залишенні позову без руху, що як вважає апелянтка призвело до обмеження доступу її до правосуддя.

Просить скасувати ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у даній справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Згідно вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 26.11.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачці десятиденний строк, з часу отримання її копії, для усунення недоліків.

Суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в порушення вимог ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві відсутній чіткий зміст позовних вимог, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, а також виклад обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги до відповідача; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Суд першої інстанції вказав, що в порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, до позовної заяви не було додано доказів, що підтверджують зазначені у ній обставини, а саме встановлені факти про те, що ОСОБА_4 прибув до України під чужими документами на ім`я ОСОБА_2 , під час реєстрації шлюбу використовував документи іншої особи, проживав під чужим прізвищем та з чужими документами, а також мав проблеми із законом на території Республіки Польша, тощо.

Суд першої інстанції вважав, що позивачкою в порушення вимог ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було надано доказів того, що вона здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання нею доказів, які підтверджують викладені нею у позовній заяві обставини.

09.12.2021 року від позивачки до суду першої інстанції надійшла уточнена позовна заява з доданою до неї копією вироку Окружного суду в Кошаліні Республіка Польша від 22.02.2017 року. Копія вироку подана позивачкою без зазначення дати набрання ним законної сили, не завірена належним чином, як іноземний офіційний документ, а є звичайною ксерокопію з перекладом на українську мову.

Згідно ч.ч. 5, 8 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статей 2, 3 Гаазької Конвенції 1961 року кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Відповідно до ст. 79 Закону України «Про нотаріат» засвідчення вірності перекладу документа з однієї мови на іншу здійснюється нотаріусом (як державним, так і приватним), якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

26.11.2021 року, у відповідь на запит суду, Тлумацька міська рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, надала адресну довідку № 1553 від 25.11.2021 року про те, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніколи не був зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з позовної заяви та копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_8 є громадянином Республіки Польша. Проте інформацію про отримання відповідачем посвідки на постійне місце проживання в Україні матеріали позовної заяви не містять. Позивачка в уточненій позовній заяві зазначила, що вона проживала по АДРЕСА_1 саме з ОСОБА_10 , який незаконно використав документи ОСОБА_2 , про що вона довідалась в грудні 2008 року. Тоді як, відповідач ОСОБА_8 ніколи не був в Україні, не знає позивачку та ніколи її не бачив.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка є громадянкою України, а відповідач є громадянином Республіки Польша і вона не надала суду угоди про підсудність справи з іноземним елементом судам України, а також доказів на підтвердження викладених нею у позовній заяві обставин, в т.ч. відносно останнього відомого зареєстрованого місця проживання чи перебування в Україні відповідача ОСОБА_2 , позовну заяву слід повернути позивачу.

Однак з таким висновком колегія апеляційного суду не погоджується та вважає зазначити таке.

Відповідно до статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про міжнародне приватне право» недійсність шлюбу, укладеного в Україні або за її межами, визначається правом, яке застосовувалося відповідно до статей 55 і 57 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 76 цього Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Відповідно ст. 77 Закону підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: 1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; 2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; 3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання; 4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні; 5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців; 6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України; 7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України; 8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні; 9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України; 10) в інших випадках, визначених законами України.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон) правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (частина перша статті 63 Закону).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 76 Закону суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

У цій справі шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований та укладений на території Україні, тобто в даному випадку подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

А тому висновок суду про те, що позивачка повинна була надати суду угоди про підсудність справи з іноземним елементом судам України є невірними та спростовується вищенаведеними нормами Закону.

Що стосується неможливості отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 та його місце перебування, то апеляційний суд вважає, що у такому випадку суд може застосувати положення розділу ХІ ЦПК України, який регулює провадження у справах за участю іноземних осіб та норми міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вищевказані обставини уваги не звернув, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви.

Згідно з п. 3 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тлумацького районного суду від 10 грудня 2021 рокускасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук