Справа № 490/2667/16-ц Головуюча у 1-й інстанції Шолох Л. М.
Провадження № 22ц/812/361/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

із секретарем: Андрієнко Л. Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Родіонової В. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства (АТ) «Укртелеком»

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Шолох Л. М. в місті Миколаєві зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

АТ «Укртелеком» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 ,

третя особа виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району міста Миколаєва

про усунення перешкод шляхом позбавлення права користування та зобов`язання звільнити нежитлові приміщення та скасувати реєстрацію місця проживання,-

У С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ПАТ «Укртелеком» звернулось з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 2014 року народження, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , третя особа Управління Державної міграційної служби у Миколаївської області, про усунення перешкод шляхом позбавлення відповідачів права користування нежитловим приміщенням, яке належить товариству за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати їх звільнити приміщення та скасувати реєстрацію місця проживання.

В обґрунтування позову посилалося на те, що з 25 березня 2002 року товариство є власником нежитлової будівлі, що розташована за вказаною адресою, але у 2015 році випадково дізналося, що у будівлі в квартирах АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 мешкають відповідачі, які там незаконно зареєстровані.

Підстави проживання у нежитловому приміщенні відповідачами не підтверджено за відсутністю правовстановлюючих документів, внаслідок чого вони в них вселилися та там проживають самовільно, без згоди власника. Такі дії відповідачів порушують права та законні інтереси товариства на вільне користування належним йому майном.

Так як відповідачі не звільняють нежитлове приміщення у добровільному порядку, позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом, посилаючись на статті 319, 321, 391 ЦК України, за нормами яких просить усунути йому перешкоди в користуванні власністю та зобов`язати їх звільнити приміщення та зняти з реєстраційного обліку.

У грудні 2017 року третя особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївської області надало заперечення, в яких просило відмовити у позові, так як питання реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання не відноситься до компетенції третьої особи.

28 листопада 2017 року ПАТ «Укртелеком» надав уточнену позовну заяву, де виключив Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, як третю особу, та просив визнати реєстрацію місця проживання відповідачів без достатньої підстави.

23 січня 2017 року від відповідачів надійшла заява про застосування позовної давності до пред`явлених позовних вимог та заперечення проти позову, в яких зазначали, що з 1954 року будівля, в якої вони проживають будувалася та введена до експлуатації як житлова. В ній розташовано дві квартири, де проживають дві окремі родини відповідачів.

У 1975 році батьку ОСОБА_5 ОСОБА_8 , як особі, що перебував у трудових відносинах із Технічним вузлом міжміських зв`язків, надано разом з родиною службове житло за вказаною адресою. Тому з 19 лютого 1975 року в цієї квартирі АДРЕСА_3 проживають та є зареєстрованими його члени родини.

Сім`я ОСОБА_9 також постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка була надана у 1965 році, як службове житло, колишньому чоловіку матері відповідачки ОСОБА_2 , який перебував в трудових відносинах з підприємством.

До 2015 року підприємством вимог до основних квартиронаймачів та членів їх родин про звільнення ними службового житла не пред`являлося.

За таких обставин вважали, що проживають в квартирах із законних підстав, а штучна зміна цільового призначення житла на нежитлове, не змінює його фактичного статусу.

Ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва від 3 лютого та 29 квітня 2021 року до участі у справі в якості третіх осіб залучені орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради та Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району міста Миколаєва, проведена заміна Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на виконком Миколаївської міської ради.

9 червня 2021 року позивачем надано клопотання про уточнення його назви як АТ «Укртелеком».

1 грудня 2021 року Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району міста Миколаєва надана заява про приєднання до матеріалів справи висновків органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, де зазначено про недоцільність виселення неповнолітніх дітей ОСОБА_10 ОСОБА_11 , 2007 року народження, та ОСОБА_12 , 2005 року народження, з квартири АДРЕСА_4 та неповнолітнього сина ОСОБА_5 ОСОБА_6 , 2014 року народження, із квартири АДРЕСА_3 того ж самого будинку.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 грудня 2021 року позов АТ «Укртелеком» залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, за наявністю суперечливих даних стосовно статусу спірних приміщень, які використовуються відповідачами як єдине житло.

В апеляційній скарзі позивач АТ «Укртелеком» просить скасувати рішення суду через невстановлення судом усіх обставин справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що позивач є власником нежитлових приміщень, які без законних підстав використовуються відповідачами як житло, та які не мають жодних правовстановлюючих документів на право проживання у цих приміщеннях.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідачів вважала її доводи необґрунтованими, а рішення суду таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що під будівництво жилого будинку для І району Технічної експлуатації кабельної телефонно-телеграфної лінії №2 відведена земельна ділянка орієнтованою площею 0,1-0,15га за адресою: АДРЕСА_5 на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих №932 від 18 травня 1954 року (а.с.т.2 а.с.96).

13 липня 1957 року рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих затверджено акт держприйомки 4-х квартирного збірно-щитового жилого будинку, загальною площею 84кв.м. по АДРЕСА_5 для працівників І району Кабельного магістрального зв`язку, зі складанням відповідної технічної документації на жилий будинок (т.2 а.с.97-98).

До лютого 1998 року за паспортизацією технічної документації Технічного вузла міжміських зв`язків і телебачення № НОМЕР_1 міститься вказівка на закріплення за підприємством жилого будинку з прибудовою по АДРЕСА_5 для служб кабельної ділянки (т.2 а.с.99).

За положеннями глави ІІ розділу ІІ Цивільного Кодексу СРСР від 1922 року (в редакції, що діяла на час будівництва приміщень) визначалося, що земельні ділянки відводилися для забудови з обов`язковим визначенням характеристики його використання та призначення споруд, які на ній будуються, а також часткового звільнення побудованих споруд, як житла, від сплати податків.

В подальшому статями 4, 6 та 8 ЖК УРСР, який набрав чинності з 1 січня 1984 року, закріплено, що усі жилі будинки, що знаходяться на території УРСР, а також жилі приміщення, які знаходяться в інших будівлях, утворюють жилої фонд.

Жилі будинки та жилі приміщення використовуються для постійного мешкання громадян, а також для використання у встановленому порядку в якості службових жилих приміщень.

Переведення придатних для проживання жилих будинків та жилих приміщень в нежилі, як правило, не допускається. У виключних випадках переведення відбувається за рішеннями виконкомів обласної чи міської ради депутатів трудящих.

За наведених обставин є встановленим, що побудовані у 1957 році приміщення прийняті до експлуатації як жилі для проживання працівників дільничних відділень установ зв`язку. Дані про їх переведення у нежилі приміщення за відповідним рішенням органів самоврядування ні матеріали цивільної справи, ні матеріали технічної інвентаризації за вказаною адресою не містять. Навпаки, технічний паспорт, що складений у 2003 році на замовлення ВАТ «Укртелеком», містить достовірні дані про будівництво усіх приміщень у 1957 році та відсутності відомостей про їх перепланування чи добудову (т.1 а.с.10-15).

Отже, спірні приміщення побудовані та введені до експлуатації у 1957 році, як жилі приміщення для проживання визначеної категорії працівників, та з відведенням для цієї мети земельної ділянки.

За таких обставин доводи апелянта про відсутність документів на підтвердження статусу квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , як жилих приміщень, не заслуговують на увагу, так як єдиним документом який підтверджує цей статус є відведення земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва жилого будинку та затверджений акт прийняття його до експлуатації. Тому переведення таких жилих приміщень в нежилі повинно відбуватися лише за рішенням виконкому міської ради, яке прийнято з відповідних підстав. Між тим такого роду рішень виконкомом міської ради не приймалося, а відтак, переведення жилих приміщень у нежилі за цією адресою не мало місця.

Крім цього, при вирішенні справи судом вірно встановлено, що колишнім членам сім`ї відповідачів, у зв`язку з перебуванням їх у трудових відносинах з підприємством зв`язку надані жилі приміщення у спірному будинку, а саме: у 1965 році вітчиму відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_13 та батьку відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_8 у 1975 році (т.1 а.с.181-182, 186-187 т.2 а.с.102-103, 108).

З цього часу відповідачі є зареєстрованими у спірних приміщеннях та користуються ними, як єдиним житлом, що є у їхньому користуванні, укладають договори на отримання ними комунальних послуг, сплачують їх споживання на користь відповідних підприємств, складають відносно житла технічну документацію (т.1 а.с.24-25, 125-129, 181-182, 186-187т.2 а.с.75, 102-112).

В цей період позивач ВАТ «Укртелеком» звернулося до виконкому Миколаївської міської ради, як правонаступник Українського підприємства міжнародного та міжміського зв`язку та телебачення «Укртек», до складу якого входила кабельна дільниця №16, що є структурним підрозділом Технічного вузла міжміських зв`язків та телебачення № НОМЕР_1 , якому, в свою чергу, за рішенням виконкому міської ради №932 від 18 травня 1954 року виділена земельна ділянка для будівництва жилого будинку, що введений до експлуатації у 1957 році, з питань оформлення на цю споруду прав власності.

За наслідками розгляду заяви та поданих на її підтвердження документів за ВАТ «Укртелеком» оформлено право власності на цілісній майновий комплекс, розташований по АДРЕСА_1 , на підставі прийнятого виконкомом Миколаївської міської ради рішення №198 від 21 березня 2002 року, де є посилання на попереднє рішення стосовно цільового відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_6 (нова адреса АДРЕСА_1 ) для будівництва жилого будинку. Виконкомом, в межах своїх повноважень, вирішено видати свідоцтво про право власності, яке підприємство зобов`язано зареєструвати у КП «ММБТІ» (т.2 а.с.100).

Відтак, оформлюючи права власності та вирішуючи видати підприємству свідоцтво на цілісній майновий комплекс, орган місцевого самоврядування вказав на складові цього комплексу, зокрема, на будівлю літ. А, загальною площею 176,5кв.м, житловою площею 42,5кв.м., літню кухню літ. Б тощо (т.2 а.с.100).

Таким чином виконком міської ради, як орган, який уповноважений приймати рішення з оформлення прав власності та видачі правовстановлюючих документів, визначив право власності позивача на комплекс приміщень, які складаються, як з нежилих приміщень, так і з жилих приміщень, а орган державної реєстрації за його дорученням повинен зареєструвати таке право власності у відповідності до регламентуючих його дії нормативних документів.

У відповідності до пунктів 1.3, 1.5, 1.6, 3.5, 6.1, 6.2, 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зареєстроване Мінюстом України 18 лютого 2002 року за №157/6445 (в редакції на час видачі правовстановлюючого документу), державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за технічними документами виключно заявлених прав за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, та за дорученням органів місцевого самоврядування. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності.

Відтак, КП «ММБТІ» 25 березня 2002 року видавши на підставі рішення виконкому №198 на ім`я ВАТ «Укртелеком» свідоцтво про право власності не на цілісній майновий комплекс, який складається з жилих та нежилих приміщень, а свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив дії, які прямо заборонені реєстратору згідно до пункту 3.5 Тимчасового положення №157/6445.

За таких обставин у судів не має підстав вважати, що належні позивачу жилі приміщення трансформувалися у нежилі у заборонений ЖК УРСР та Тимчасовим положенням №157/6445 спосіб.

Встановивши вищенаведені обставини справи, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, які виникли між відповідачами, як особами, що проживають у належних позивачу жилих приміщеннях, та позивачем, як користувачем та власником цілісного майнового комплексу, та з яких можливо встановити, що правові підстави для усунення перешкод власнику за положеннями статті 391 ЦК України в обраний ним спосіб, а саме шляхом позбавлення відповідачів права користування спірними приміщеннями, які є жилими, зобов`язання їх звільнити та скасувати реєстрацію, - відсутні.

Тому посилання представника позивача на проведення реєстрації прав проживання у спірних жилих приміщеннях у незаконний спосіб, не є слушними.

Отже, звертаючись до суду на захист свого права власності із даним позовом позивач обґрунтовував його лише нормами ЦК України, вважаючи спірні приміщення виключно нежилими, та не навів жодного обґрунтування нормами ЖК УРСР, які повинні застосовуватися у даних правовідносинах.

За змістом статей 41, 47 Конституції України визначається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Таким чином будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За висновками, викладеними ВП ВС у постанові від 13 жовтня 2020 року при розгляді справи № 447/455/17, слідує, що вирішуючи питання про виселення особи з будинку, що належить на праві власності особі, слід звертати увагу на той факт, що ЖК УРСР прийнятий раніше, ніж ЦК України, а тому з огляду на зміст рішень Конституційного Суду України N 4-зп від 3.10.1997 року (справа про набуття чинності Конституцією України), №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13.03.2012 року (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) норми ЦК України можуть бути застосовані для захисту прав власника в тих випадках, які не врегульовані нормами ЖК УРСР.

Відтак, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В той же час право користування та проживання осіб в будинках, належних на праві власності юридичній особі, регламентується, як нормами ЖК УРСР, так і нормами ЦК України. Звільнення цих приміщень в такому випадку може відбуватися лише шляхом виселення із застосуванням норм житлового права.

Однак позивач з таким предметом позову до суду не звертався, вважаючи достатнім спосіб задоволення своїх вимог в порядку усунення перешкод шляхом звільнення спірних приміщень.

Тому при розгляді справи по суті судом звернута увага на положення вищенаведених норм права та баланс інтересів сторін спору, та враховані підстави пред`явленої вимоги АТ «Укртелеком» про усунення перешкод в користуванні його власністю на предмет їх пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

За такого суд першої інстанції правильно вважав, що припинення права користування відповідачів спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що: приміщення побудовані та введені до експлуатації як жилі; відповідачі користуються цим житлом тривалий час та на достатній правовій підставі, зі згоди попереднього забудовника та належного балансоутримувача; це місце мешкання є єдиним житлом відповідачів, в якому вони є постійно зареєстрованими, а позивач має можливість вирішити спір з дотриманням балансу прав та інтересів сторін.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси відповідачів, як користувачів житла, перевищують інтереси позивача, який став власником приміщень.

Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, існує розумне співвідношення (пропорційність).

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в такий спосіб, який передбачений законом.

В той же час виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші підстави для позбавлення права на житло.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне погодитися з висновками, до яких дійшов суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених ним доказів, та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову власника у обраний ним спосіб.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, та з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України не підлягає зміні чи скасуванню.

Підстав для перерозподілу судових витрат за статтею 141 ЦПК України у скарзі не наведено, та колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ «Укртелеком» залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова