Справа № 444/45/21
Провадження № 2/444/73/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Ясиновський Р. Б.

секретар судового засідання Реміцька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів переданих в якості авансу в сумі 169560 грн. та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків в розмірі 157212 грн. та 11183,68 неустойки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів переданих в якості авансу у сумі 169 560,00 грн., який обгрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу автомобіля марки МАН 14272 державний номерний знак: НОМЕР_1 . Попередній договір оформлено розпискою, яка була написана особисто ОСОБА_2 . Відповідно да даної розписки, позивач передав відповідачу 6000 доларів Сполучених Штатів Америки. Зазначає, що договір купівлі-продажу автомобіля повинен був бути укладений після сплати ОСОБА_2 решту суми, а саме 2200 Доларів США до 20.06.2018 року на умовах, визначених у розписці. Однак даний договір купівлі-продажу сторони не уклали. Вважає, що передані кошти відповідачу є авансом (попередня оплата), що підтверджується розпискою. Оскільки зобов`язання за попереднім договором припинені, кошти які були передані відповідачу підлягають поверненню.

Крім цього, ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків у розмірі 168 395,68 грн. з яких 157 212,00 грн. матеріальні збитки та 11 183,68 грн. неустойки за несвоєчасне повернення коштів. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що у вересні-жовтні 2016 року передав ОСОБА_1 в користування транспортний засіб марки MAN 14272 державний номерний знак НОМЕР_1 . Також передав ключі від авто та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з умовою набуття ОСОБА_1 права власності на авто після повного розрахунку за автомобіль, а саме виплати в сумі 8000 Доларів США. Одночасно з передачею автомобіля ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2000 Доларів США, решту суми ОСОБА_1 зобов`язався сплатити до кінця 2016 року. У встановлений термін ОСОБА_1 розрахунок за автомобіль не здійснив. На момент передачі авто ОСОБА_1 , автомобіль перебував у справному стані. Зобов`язання по сплаті коштів ОСОБА_1 не виконав та повернув автомобіль у червні 2018 року, однак після повернення даний автомобіль поніс значні пошкодження, які слід стягнути із ОСОБА_1 . Також просив стягнути з ОСОБА_1 11 183,68 грн. неустойки за протермінування строків щодо сплати коштів за розпискою складено ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник за первинним позовом позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення, аналогічні, викладеним у позові. Проти зустрічного позову ОСОБА_2 заперечують в повному обсязі. Крім цього представник позивача подав заяву про застосування позовної давності до вимоги про стягнення неустойки за зустрічним позовом.

Відповідач за первинним позовом та його представник підтримали свої зустрічні позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених в зустрічній позовній заяві, проти позову ОСОБА_1 заперечили в повному обсязі з підстав неналежного способу захисту.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а від так, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2018 року позивач та відповідач за первісним позовом уклали розписку. Згідно даної розписки відповідач придбав у позивача автомобіль марки МАН 14272 державний знак НОМЕР_1 і передав кошти кошти в сумі 6000 Доларів США як частину вартості авто, загальна вартість якого становить 8000 Доларів США. Зокрема ОСОБА_1 винен ОСОБА_2 2200 Доларів США за даний автомобіль, перший зобов`язався повернути дані кошти до 20.06.2018 року, а ОСОБА_2 зобов`язався зняти автомобіль з реєстрації в якості виконання зобов`язання.

11 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із вимогою повернення коштів у сумі, що еквівалентна в розмірі 6000 Доларів США, оскільки договір купівлі-продажу авто не було укладено.

Згідно Довідки виданої Жовківським ВП Камянко-Бузького ВП ГУНП у Львівській області від 11.05.2018 року надано пояснення стосовно пошуку авто марки MAN 14272 д.н.з. НОМЕР_1 . Зі змісту довідки вбачається, що в жовтні 2017 року ОСОБА_1 зобов`язався придбати авто в громадянки ОСОБА_3 яка є дружиною ОСОБА_2 . Договірна ціна становила 7500 Доларів США, в той же день ОСОБА_1 передав 5000 Доларів США при передачі автомобіля. Решту коштів зобов`язався віддати ОСОБА_2 до кінця лютого 2018 року. Після передачі коштів, ОСОБА_1 отримав ключі та почав користуватися автомобілем.

Також в матеріалах справи наявні пояснення надані ОСОБА_1 на ім`я Начальника Жовкіського ВП ГУНП у Львівській області. Дані пояснення є аналогічними до змісту Довідки від 11.05.2018 року, відповідно до яких ОСОБА_1 визнає факт користування автомобілем. Зокрема зазначив, що притримав даний автомобіль, відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, в якості виконання свого зобов`язання щодо сплати коштів ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно положення ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання. Зокрема чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає, що між сторонами не виникли правовідносини щодо авансу, з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_2 не є власником авто марки МАН 14272 державний номерний знак: НОМЕР_1 . Таким чином ОСОБА_2 жодних правових підстав для вчинення дій щодо розпорядження не мав, в тому числі, й отримувати кошти в рахунок подальшого продажу. Власником авто яке зазначено у розписці від 08.06.2018 року є ОСОБА_4 . Суд приходить до висновку, що отримані ОСОБА_2 за розпискою грошові кошти від ОСОБА_1 за своєю правовою природою не є авансом, тому права і обов`язки сторін у спірних правовідносинах не регулюються положенням ст. 570 ЦК України.

Суд вважає доводи позивача за первісним позовом не доведеними, оскільки позивачем в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження того факту, що кошти передані розпискою від 08.06.2018 року є авансом. Суд не може ігнорувати пояснення надані ОСОБА_1 та Довідку від 11.05.2018 року Жовківським ВП Камянко-Бузького ВП ГУНП у Львівській області, відповідно до яких вбачається, що автомобіль перебував у користуванні першого та в подальшому був притриманий ним в порядку ст. 570 ЦК України. Оскільки цивільно-правові відносини які виникли між сторонами має своє підтвердження і вищенаведених документах, і на такі не поширються відносини щодо повернення авансу. Таким чином суд приходить до висновку, що кошти передані ОСОБА_1 не є авансом. При даній категорії справ суди повинні акцентувати увагу на правовідносини які виникли між сторонами. В даному випадку, суд вважає, що позивачем заявлено позов із неправильним способом захисту.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог, які б надавали закону правову підставу для стягнення з відповідача ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного Кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

За змістом вказаної норми завдаток може забезпечувати тільки дійсне зобов`язання, тому правила ст. 570 ЦК України про залишення у кредитора завдатку застосовуються у випадках, коли було укладено основне зобов`язання, але кредитор ухиляється від його виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Будь-яких інших доказів позивачем за первинним позовом в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України до суду не надано.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

При укладенні договору купівлі-продажу автомобіля сторони не дотримались встановленої процедури, а новий володілець отримав майно у порядку розписки.

Відповідно до п. 1 постанови Кабміну від 18.11.2015 № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування, а також інші, на підставі яких набувається право власності на ТЗ.

Договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено між сторонами у простій письмовій формі, не у сервісному центрі МВС та без присутності адміністратора. Оскільки сторони не дотримались встановленого порядку, то такий договір є неукладеним.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що підстави для задоволення первісного позову відсутні.

Щодо зустрічного позову про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 матеріальних збитків та неустойки суд зазначає наступне.

Як зазначено у позовній заяві: «Орієнтовно у вересні-жовтні 2016 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в користування транспортний засіб марки МАН 14272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ключі від нього та свідоцтва про реєстрацію ТЗ з умовою наступного набуття ОСОБА_1 автомобіля у власність (наступної державної перереєстрації автомобіля на ОСОБА_1 ) після здійснення ним повного розрахунку за автомобіль, а саме сплати коштів у розмірі 8000 доларів США».

Так, ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, (стаття 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, (стаття 78 ЦПК України).

В обґрунтування позовних вимог про те, що відповідачем за первісним позовом передано у користування ОСОБА_5 автомобіль у вересні-жовтні 2016 року останнім жодних належних та допустимих доказів не надано. Натомість, відповідачем за первісним позовом обґрунтовано позовні вимоги лише розпискою ОСОБА_1 від 08.06.2018 року, якою ОСОБА_1 зобов`язався купити автомобіль та доплатити за нього гроші визначені розпискою. Аналогічного змісту про придбання автомобіля долучена до первісного позову й розписка ОСОБА_2 від 08.06.2018 року.

Відповідач за первісним позовом заявив позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків, при цьому, як на підстави стягнення матеріальних збитків відповідач покликається на норми матеріального права, а саме на ст. 22, ст. 1166, ст. 1192 Цивільного кодексу України.

Так у відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному бсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1192 ЦК України встановлено спосіб відшкодування шкоди майну потерпілого.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду країни «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування коди» від 27 березня 1992року №6 вбачається, що розглядаючи позови про відшкодування коди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або подіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її подіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Жодних доказів які б доводили наявності у позивача за зустрічним позовом одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення, а так само будь-якого елементу зі складу такого правопорушення, позивачем за зустрічним позовом не наведено та не долучено до позовної заяви.

Неукладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не є підставою для відшкодування відповідачем за зустрічним позовом заявлених збитків.

Також суд вважає, що не є належним доказом вини ОСОБА_1 у спричиненні будь-яких збитків також і дефектний акт № 1 на який покликається ОСОБА_2 та який ніби-то підтвердив факт недбалого ставлення ОСОБА_1 до автомобіля.

Крім цього, ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання, а тому в будь-якому випадку в розумінні закону не є перевізником, а тому покликання позивача за зустрічним позовом на ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», на думку суду є безпідставним.

Також слід зазначити, що обгрунтовуючи розмір завданих збитків, позивач за зустрічним позовом покликається на дефектний акт №1 від 05.09.2018р., чек від 20.09.2018р. на суму 109892,00 грн. виданий ФОП ОСОБА_6 , акт прийому-передачі виконаних робіт від 08.10.2018р., чек від 08.10.2018р. на суму 47320,00 грн. виданий ФОП ОСОБА_6 .

Однак, ані в дефектному акті, ані в акті прийому-передачі виконаних робіт ніде не зазначено про те, що замовником робіт є ОСОБА_1 , або ж такі документи складено за участю ОСОБА_5 .

Окрім того, в дефектному акті зазначено про необхідність проведення поточного ремонту згідно послуг, з якими погодився ОСОБА_7 . Жодних документів, які в підтверджували зобов`язання ОСОБА_1 на несення витрат по виконанню поточного ремонту автотранспортного засобу MAN 14272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачем за зустрічним позовом не надано.

Таким чином вказані документи не можуть бути доказами спричинення ОСОБА_1 матеріальних збитків так і доказами, що визначають розмір матеріальних збитків.

Крім цього, позивачем за зустрічним позовом не долучено будь-яких доказів, що майно, якому ніби-то заподіяно шкоду, належить саме йому.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що і підстави для задоволення зустрічного позову немає.

Оскільки суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні зустрічного позову в цілому, то підстав для застосування строку позовної давності до позовної вимоги щодо стягнення неустойки немає.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення як первинного позову так і зустрічного.

Керуючись ст. ст. 23, 141, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів переданих в якості авансу в сумі 169560 грн. - відмовити.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків в розмірі 157212 грн. та 11183,68 неустойки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , документ НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 ).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 ).

Повне рішення складено 22.02.2022 року.

Суддя: Ясиновський Р. Б.