Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 362/4675/19
Номер провадження: 22-ц/824/3266/2022
Головуючий у суді першої інстанції М.М. Ковбель
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
09 лютого 2022 року місто Київ

Номер справи 362/4675/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач за первісним позовом

та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом

та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Ковбеля М.М., в приміщенні Васильківського міськрайонного суду Київської області, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивованим тим, що з жовтня 2005 року по вересень 2016 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Спільних дітей від шлюбу немає. У період шлюбу, 23 жовтня 2013 року, сторони придбали житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, а тому просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 112,7 кв.м., житловою площею 64,8 кв.м. Провести поділ спільного майна подружжя, залишити та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 59,9 кв.м., яка складається з: веранди 8,6 кв.м.; кухні 5,3 кв.м.; житлової кімнати 20,7 кв.м.; житлової кімнати 14,4 кв.м.; житлової кімнати 10,9 кв.м. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м., яка складається з: веранди 6,8 кв.м.; веранди 12,6 кв.м.; кухні 5,9 кв.м.; коридора 8,7 кв.м.; житлової кімнати 18,8 кв.м.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 112,7 кв.м., житловою площею 64,8 кв.м. під літерою «А», сарай «Б», сарай «В», погріб «Г», гараж «Д», сарай «Ж», вбиральня «Т», погріб «під Ж», криниця «К», оскільки вважає, що дане нерухоме майно є його особистою власністю, так як було придбано за його власні кошти, отримані 13.04.2013 від продажу належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка була отримана у спадок.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 112,7 кв.м., житловою площею 64,8 кв.м. Проведено поділ спільного майна подружжя, а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 59,9 кв.м.; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що незважаючи на те, що право власності на спірний будинок оформлено на ім`я ОСОБА_4 , проте його було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані ним внаслідок продажу квартири, яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Суд дійшов помилково висновку про те, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 оформлено за ОСОБА_2 , оскільки таке право на нерухоме майно перейшло до покупця вказаної квартири 13.04.2013. Вказав, що частково задовольняючи первісний позов суд без будь - яких висновків спеціалістів фактично безпідставно змінив частки нерухомого майна, виділивши йому по площі меншу за розміром частку.

Крім того зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідача та його представника, які не були належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач за первісним позовом ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями підтверджується договором купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями від 23 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідченим приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Бобковим О.В., зареєстровано в реєстрі за №2497 та договором купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями від 23 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , посвідченим приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Бобковим О.В.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/2944/16 від 13.09.2016 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , зареєстрований 09 жовтня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у місті Київської області, актовий запис № 375.

ОСОБА_10 03.02.2017 зареєструвала шлюб с ОСОБА_11 та їй було присвоєно прізвище " ОСОБА_12 ".

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та поділити спільне майно подружжя між нею та ОСОБА_2 , визнавши за кожним право власності на Ѕ частини спірного житлового будинку. Крім того, вона фактично просила суд поділити будинок в натурі, виділивши кожному зі сторін конкретні приміщення в будинку.

Так, частково задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами, з урахуванням правила рівності часток подружжя у спільному майні. Суд відмовив у виділенні частки нерухомого майна в натурі, оскільки позивачем не було доведено технічної можливості такого поділу. Також суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість доводів відповідача щодо придбання нерухомого майна за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому на праві приватної власності квартири, оскільки право власності на квартиру оформлене на відповідача.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Положення статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Установивши, що спірне нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 112,7 кв.м.) набутий сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними шляхом визнання за кожної зі сторін права власності на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку, про що заявлялися вимоги у позовній заяві ОСОБА_1 . При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, ним не доведено суду належними та допустимими доказами факту придбання будинку за його особисті кошти.

Однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, вказавши, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

13 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровим А.В., зареєстровано в реєстрі №647. Зазначена квартира була особистою власністю ОСОБА_2 .

Право власності у покупця на нерухоме майно виникло з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та одночасної державної реєстрації цього права.

Сторонами у справі не було надано суду першої інстанції витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З наданої позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №198555055 від 31.01.2020 вбачається, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію 16.08.2011. Також вказана довідка містить інформацію про внесення запису про право власності 13.04.2013, проте не містить інформацію про особу, відповідно до якої зроблено такий запис.

Таким чином, вказана довідка є неповною, а відтак не може вважатися належним доказом на підтвердження належності на праві власності вказаної квартири ОСОБА_2 після її продажу 13.04.2013.

Разом з тим, з наданої ОСОБА_2 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, сформованої 26.11.2021, вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_14 з 15.07.2020, підстава для державної реєстрації - свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Отже, інформація викладена у вказаній довідці спростовує висновки суду першої інстанції щодо належності ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 після її продажу 13.04.2013.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок був придбаний за власні кошти ОСОБА_2 , а тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на будинок ОСОБА_2 зазначив суду, що спірний будинок було придбано за його власні кошти, отримані від продажу належної йому квартири. Проте колегія суддів вважає, що такі твердження відповідача не доведені, з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_2 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Матеріалами справи підтверджується, що спірний будинок був придбаний на ім`я позивача ОСОБА_15 у період перебування сторін у шлюбі за договорами купівлі-продажу від 23.10.2013, тобто через шість місяців після продажу ОСОБА_2 належної йому квартири, яка була його особистою власністю.

Доказів на підтвердження того, що спірний будинок було придбано саме за кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу квартири АДРЕСА_3 , відповідач у розпорядження суду не надав. Таких доказів не було надано у розпорядження апеляційного суду. Позивач категорично заперечувала факт придбання будинку за особисті кошти відповідача, наполягала на тому, що будинок було придбано за спільні сумісні кошти подружжя.

Подавши до суду зустрічний позов, відповідач, як на підтвердження обставин придбання спірного житлового будинку за власні кошти, лише надав суду договір купівлі-продажу квартири від 13.04.2013. При цьому не вказав та не підтвердив належними та допустимими доказами факт зберігання коштів, отриманих за продаж квартири, протягом шести місяців з метою придбання, у подальшому, будинку. Також ОСОБА_2 не доведено, що у період шлюбу подружжя не отримувало дохід, оскільки сторони працювали, отримували заробітну плату. Зазначені у зустрічному позові обставини не визнаються позивачем, а відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту придбання спірного будинку за його особисті кошти, тому спірне нерухоме майно підлягає поділу відповідно до положень СК України.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на постанову Верховного Суду від 18.06.2018 року у справі № 711/5108/17 є помилковим, оскільки у цій справі та у справі, яка переглядається, фактичні обставини, встановлені судами, є різні.

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, суд правильно виходив з того, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає розподілу між сторонами.

Разом з тим, позивачем не доведено підстав для відступу від рівності часток у спільному сумісному майні, а також, що її частка є більшою. Так, визнавши в порядку поділу майна за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину будинку, суд безпідставно визначив розмір загальної площі частини будинку позивача 59,9 кв.м., а відповідача 52,8 кв.м., не виклавши при цьому будь-яких обґрунтувань такого рішення.

ОСОБА_1 просила суд поділити спірне майно, визнати за сторонами право власності на Ѕ частину житлового будинку, зазначивши при цьому, що їй виділити частину житлового будинку загальною площею 59,9 кв.м., а ОСОБА_2 виділити частину будинку загальною площею 52,8 кв.м Крім того вона просила суд виділити кожному зі сторін конкретні приміщення будинку, загальна площа яких складала 59,9 кв.м. та 52,8 кв.м.

Однак такі вимоги позивача не можуть бути задоволені судом, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна в натурі, а від проведення призначеної судом 17.02.2020 судової оціночно - будівельної експертизи позивач відмовилася, тому суд позбавлений можливості встановити чи можливий поділ будинку у натурі, чи буде частка виділена відповідачу, у разі задоволення позову, окремою площею, ізольованою від приміщення позивача, чи буде мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення, чи не буде зменшена частка відповідача у разі виділу позивачу в натурі вказаних у позові приміщень частини будинку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апелянта, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності належним чином повідомленого відповідача, що згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Із наявного у матеріалах справи конверта про направлення ОСОБА_2 судової повістки про виклик до суду на 27.10.2021 на 11 год 00 хв вбачається, що поштове відправлення повернулося без вручення відповідачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Наведене свідчить, що розгляд справи, призначений на 27 жовтня 2021 року, відбувся без належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 .

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене без додержанням норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд визнає об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя, суд визнає за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . В решті вимог ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд відмовляє.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3 675,40 грн підлягають відшкодуванню ОСОБА_2 , що є пропорційним задоволеній частині позовних вимог первісного позову. Судові витрати, понесені ОСОБА_2 не підлягають відшкодуванню, оскільки у задоволенні зустрічного позову судом відмовлено.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Провести поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В решті вимог ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_2 відмовити у задоволені зустрічного позову.

Стягнути з ОСОБА_2 а на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 675,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 лютого 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна