Справа № 447/2150/20 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/824/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,Савуляка Р.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області в складі судді Головатого А.П. від 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 96500 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок і судовий збір у справі у розмірі 965 (дев`ятсот шістдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, необ`єктивним, одностороннім, постановленим з порушенням вимог матеріального та процесуального закону, висновки, викладені у рішенні суду не повною мірою з`ясовані вагомі обставини справи, суд не надав належну правову оцінку зібраним доказам. Зокрема зазначає, що із незрозумілих причин судом не взято до уваги та не зазначено, про те, що ні представником відповідача ні представником позивача достеменно не відомо чи саме відповідачем по справі ( ОСОБА_2 ) писалась вказана розписка, чи не іншою особою.Така обставина не підтверджена нічим. Невідомо також чи вказані кошти отримувались, адже саме зміст тексту розписки, як і копії документів ставлять під сумнів обставини, які зазначили сторона відповідача. Вказує на те, що до суду подано документи відповідача, а саме ксерокопії паспорта серії НОМЕР_1 та ідентифікаційного коду, однак такі не завірені ні позивачем ні його довірителем, та і візуально видно, що це не є копія. На підтвердження цього на 11 сторінці копії паспорта вказано на печатці прописки місце проживання, як АДРЕСА_1 , і печатка датована 25.10.1993р. А отже, на момент коли ніби то було складено розписку та отримано грошові кошти, відповідач повинен був би бути прописаний, як мінімум за вказаною адресою. Натомість, сторона відповідача надала суду копію паспорта відповідача, в якому міститься, що на сторінці 11 паспорта, є наявний штамп від 09.08.19 року про зняття з реєстрації. А на сторінці 12 та 13 штамп про реєстрацію 05.12.219 р. зняття з реєстрації 05.02.20р. про реєстрацію від 03.08. 2020р. та зняття з реєстрації 26.08.20р. Стверджує, що станом на 01.04.2020 р. відповідач не мав зазначеного місця реєстрації, а відповідно позивач не мав копії паспорта відповідача про який зазначає та копію нібито якого надано суду. Отже, вважає, що фотокопія паспорта, що надав позивач до суду, датована щонайменше до 09.08.2019р., хоча він стверджує, виходячи з дати підписання розписки, що отримав ці документи, як доказ надання позики 01.04.2020р. Вказує, що у вказаній розписці, жодним чином не зазначається: де саме складалась така розписка (місце); хто саме був присутній при складанні такої розписки, адже у претензії вказується про свідків; де саме відбулась передача грошових коштів; хто саме був присутнім під час передачі коштів; сума 96500,00 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот гривень, 00 копійок), сума позики також свого роду є сумнівною; у розписці не зазначено всі паспортні дані позивача; у розписці не зазначено з якою метою позичаються дані кошти; яким чином відбувалась передача грошових коштів (готівка, без готівка, до написання розписки чи після такого написання). Також зазначає, що усі вищенаведені обставини були ним подано у відзиві та озвучені під час судового розгляду, натомість із незрозумілих причин судом було взято до уваги, так звану розписку, та не обґрунтовано чому саме доводи сторони відповідача відхилено.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи, в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповідь на відзив, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також письмових пояснень у суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 525, 526, 610, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст.141, 246, 259, 264, 265 ЦПК України та задовольняючи позов, виходив з того, що 01.04.2020 позивач передав 96500,00 гривень у борг відповідачу, терміном до 30.04.2020 року. Факт передачі коштів підтверджений власноруч написаною розпискою відповідача про отримання коштів. Суд відхилив доводи представника відповідача про невідповідність укладеного договору за формою та змістом вимогам закону, оскільки такі не знайшли свого підтвердження, оскільки у розписці зафіксовано факт отримання відповідачем грошових коштів та обов`язок їх повернення у певний строк.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

17.08.2020 позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 96500,00 гривень заборгованості та судовий збір у розмірі 965,00 гривень.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 01.04.2020 позивач уклав з відповідачем договір позики (у формі розписки) на суму 96500,00 гривень. Згідно умов договору відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 96500,00 грн., які зобов`язався повернути до 30.04.2020, однак, свої зобов`язання не виконав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 01.04.2020 відповідачем ОСОБА_2 була написанавласноручно розписка такого змісту:

«Розписка

Я, ОСОБА_2 , 1993 р. ІНФОРМАЦІЯ_1

паспорт НОМЕР_1 виданий Миколаївським РВГУМВС

України у Львівській області виданий 23 вересня 2009 р.

Остання реєстрація в АДРЕСА_1

ІПН НОМЕР_2

Отримав від ОСОБА_3

паспорт НОМЕР_3 виданий К-Каширським Р.В.У.М.В.С.

України у Волинській області, грошові кошти

в сумі 96500 (девяносто шість тис пятсот грн.

які зобов`язуюся повернути до 30.04.2020р.

у разі прострочення зобов`язання зобов`язуюсь сплатити

пеню у розмірі 5% за кожен день такого прострочення

від суми боргу.

01.04.2020 /підпис/ ОСОБА_2 »

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природуукладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як наведено вище 01 квітня 2020 року ОСОБА_2 була написана розписка, за якою він отримав від ОСОБА_3 96500 (дев`яності шість тисяч п`ятсот грн.) із зобов`язанням повернути до 30 квітня 2020 року.

Досліджуючи вказану розписку колегія суддів приходить до висновку, що такою підтверджується укладення між сторонами по справі договору позики за яким позивач ( ОСОБА_3 ) позичив, а відповідач ( ОСОБА_2 ) отримав у борг 96500 (дев`яності шість тисяч п`ятсот грн.), які зобов`язувався повернути до 30 квітня 2020 року. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, про що йшлося.

Кошти відповідачем ОСОБА_2 не повернуто, доказів цього відповідачем не представлено, доводів про це не наведено та оригінал розписки знаходиться у позивача.

Відповідно слід вважати, що боргові зобов`язання, які виникли відповідно до згаданого договору позики не виконані у добровільному порядку та вимоги позивача про повернення таких коштів у примусовому порядку є обґрунтованими.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б доводи відповідача про те, що відповідач жодних коштів від позивача не отримував.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що написавши згадану розписку відповідач ОСОБА_2 підтвердив факт укладення між ним та позивачем договору позики, за яким він отримав на час її написання грошові кошти в сумі 96500 (дев`яності шість тисяч п`ятсот грн.) та зобов`язувався такі повернути до 30 квітня 2020 року.

Враховуючи вказане, суд вірно стягнув з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 96500 (дев`яності шість тисяч п`ятсот) грн.

Твердження апелянта про те, що невідомо чи вказані кошти отримувались відповідачем, безпідставні, та спростовуються наведеним вище.

Посилання ж апелянта на те, що до суду подано документи відповідача, а саме ксерокопії паспорта серії НОМЕР_1 та ідентифікаційного коду, які не завірені ні позивачем ні його довірителем, а також на розбіжності щодо місця реєстрації відповідача в копіях паспорту, які надав позивач та які надав відповідач колегія суддів вважає такими, що не впливають по суті на оскаржуване рішення, так як ці обставини не спростовують факту отримання відповідачем коштів та написання розписки про це. Водночас слід зазначити, що зазначені у розписці паспортні дані, а саме: серії, номеру паспорта Громадянина України, де, коли, ким виданий та ідентифікаційний номер ОСОБА_2 збігаються з даними паспорта ОСОБА_2 , копію якого долучено до відзиву (а.с.51-52). Більш того, при укладенні договору позики або боргової розписки не передбачено обов`язку сторонам обмінюватися копіями паспортних документів.

Доводи відповідача наведені в апеляційній скарзі про те, що достеменно не відомо чи саме відповідачем по справі ( ОСОБА_2 ) писалась вказана розписка, чи іншою особою, колегією суддів вважає також безпідставними, так як таких доводів в суді першої інстанції не заявляв. Написання розписки відповідач не оспорював. Також, ні в суді першої інстанції, ані при поданні апеляційної скарги відповідачем не було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Крім цього, будь-яких доказів на підтвердження цих доводів ним подано не було, а тому такі слід вважати голослівними.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Ю.Р. Мікуш

Р.В. Савуляк