Справа № 296/5725/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

в складі: головуючого судді Драча Ю.І.

секретаря судового засідання Алексеєнко В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що 04.01.2011 року було порушено кримінальну справу №089002/11, щодо ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною 2 статті 205,ч. 5 ст. 27, ч. 3 статті 212 Кримінального кодексу України. 02.02.2011 року щодо ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд. 14.02.11 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 09.02.2011року позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 статті 205, ч. 5 статті 27, ч. 3 статті 212 Кримінального кодексу України. 28.02.2012 року кримінальна справа №089002/11 щодо ОСОБА_1 направлена прокурору Житомирської області для подання до суду для розгляду по суті. 26.03.2015 року постановою Корольовського районного суду міста Житомира по справі № 296/415/12 кримінальну справу відносно ОСОБА_1 направлено прокурору Житомирської області для організації проведення додаткового розслідування. 26.05.2015 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області по справі №296/415/12, постанову Корольовського районного суду міста Житомира від 26.03.2015 року відносно ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу повернуто в суд першої інстанції для розгляду по суті пред`явленого обвинувачення. 16.02.2016 року вироком Корольовського районного суду міста Житомира по справі №296/415/12 було виправдано за обвинуваченням за ч. 5 статті 27, частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину. 25.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області по справі №296/415/12 вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року залишено без змін. 10.07.2018 року ухвалою Верховного Суду скасовано ухвалу Апеляційного суду Житомирської від 25.11.2016 року та направлено справу на новий апеляційний розгляд. 11.06.2019 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області по справі №296/415/12 вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін. 26.02.2020 року ухвалою Верховного Суду вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Позивач зазначає, що таким чином він в період з 02.02.2011 року по 26.02.2020 року, тобто протягом 9 років перебував під незаконним слідством та судом, по звинуваченні у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення та йому була завдана моральна шкода, що виражалась в приниженні честі, гідності, ділової репутації, як успішного підприємця, втраті сім`ї, друзів, роботи, колишнього соціального статусу, відчуття повної несправедливості щодо незаконного переслідування, він був змушений постійно виправдовуватись перед рідними та колегами, знайомими та друзями, тому просить суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету завдану моральну шкоду в сумі 1836000,00 грн.

Ухвалою суду від 30.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

29.07.2021 року відповідачем по справі Житомирською обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, в якому підтверджено існування обставин, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та постановлення відповідних судових рішень, при цьому, зазначено, що позивачем не наведено конкретних і суттєвих обставин в чому саме виражається завдана моральна шкода та не надано належних та допустимих доказів у розумінні статтей 76,77 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, які полягали б у фізичному або душевному болю, погіршенні здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації, не доведено зв`язок вказаних факторів з можливими неправомірними діями відповідачів та наявності інших складових, а також обґрунтованого їх розміру. А сам по собі факт винесення відносно позивача виправдувального вироку не може свідчити про завдання ОСОБА_1 моральної шкоди та про існування підстав для її відшкодування. Тому, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню (а.с. 178-182).

25.08.2021 року позивачем подано відповідь на відзив в якому зазначено, що заперечення відповідача є безпідставними та не можуть бути враховані судом, оскільки у позові наведені всі фактичні обставини справи, які обґрунтовують спричинення моральної шкоди, тому є всі підстави для ухвалення законного рішення та задоволення позовних вимог (а.с. 192-194).

Протокольною ухвалою суду від 01.12.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, вказав на його безпідставність.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд зазначає слідуюче.

Так, судом встановлено, що 04.01.2011 року порушено кримінальну справу № 089002/11, зокрема, щодо ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною 2 статті 205,ч. 5 ст. 27, ч. 3 статті 212 Кримінального кодексу України (а.с. 48).

02.02.2011 року щодо ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд ( а.с. 49-50).

09.02.2011року позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 статті 205, ч. 5 статті 27, ч. 3 статті 212 Кримінального кодексу України ( а.с. 51-52,53).

09.02.2011 року постановою слідчого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , що вбачається з листа слідчого Дмитренка О.В. (а.с. 44).

28.02.2012 року кримінальна справа №089002/11 щодо ОСОБА_1 направлена прокурору Житомирської області для подання до суду для розгляду по суті.

26.03.2015 року постановою Корольовського районного суду міста Житомира по справі № 296/415/12 кримінальну справу відносно ОСОБА_1 направлено прокурору Житомирської області для організації проведення додаткового розслідування (а.с.117).

26.05.2015 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області по справі №296/415/12, постанову Корольовського районного суду міста Житомира від 26.03.2015 року відносно ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу повернуто в суд першої інстанції для розгляду по суті пред`явленого обвинувачення (а.с. 118-119).

16.02.2016 року вироком Корольовського районного суду міста Житомира по справі №296/415/12 виправдано ОСОБА_1 за обвинуваченням за ч. 5 статті 27, частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаних злочинів ( а.с. 120-138).

25.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області по справі №296/415/12 вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року залишено без змін ( а.с. 139-141).

22.02.2018 року ухвалою Верховного Суду скасовано ухвалу Апеляційного суду Житомирської від 25.11.2016 року та направлено справу на новий апеляційний розгляд ( а.с. 143-145).

11.06.2019 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області по справі №296/415/12 вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін ( а.с. 146-166).

26.02.2020 року ухвалою Верховного Суду вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення ( а.с. 167-170).

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Так, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Відповідно до вимог ст.1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність»; «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Стаття 2 Закону передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

При цьому, оскільки Закон не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (п. 42 постанови).

Враховуючи зазначені вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що у зв`язку з незаконним оголошенням про підозру, тривалим перебуванням під слідством та судом, проведенням слідчих дій в меж досудового розслідування, у позивача виникло право на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Початком терміну перебування позивача під слідством та судом є 02 лютого 2011 року, а кінцем такого терміну 26 лютого 2020 року.

У відповідності до ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За вимогами ч. 3 ст. 13 Закону в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвали про закриття кримінального провадження.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом враховується, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Враховуючи викладене, суд вважає частково обґрунтованою суму зазначену позивачем в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Тлумачення ч.2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай - орган, діями якого заподіяну шкоду.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність вирішення спору, оскільки відповідачем є держава в особі її органів.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/211, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Суд при вирішенні питання про розмір завданої моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням обставин справи та тяжкості страждань позивача, дійшов до висновку про стягнення з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1500000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору у цій справі віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 258-273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1500000 (один мільйон п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Державна казначейська служба України, . Юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіона,6.

Відповідач - Житомирська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02909950. Юридична адреса: 10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 11

Повний текст рішення складено 21.02.2022

Головуючий суддя Ю. І. Драч