Ухвала

21 лютого 2022 року

м. Київ

справа №753/14548/19

провадження № 61-2096ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у липні 2021 року звернулася до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих відповідно до ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2019 року про накладення арешту та заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Дарницький районний суд міста Києва ухвалою від 16 липня 2021 року скасував заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2019 року у вказаній справі.

Скасував арешт та заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Скасував заборону на вчинення будь-яких дій будь-якими особами розпоряджатися будь-яким чином майном, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію права власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, в тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, передачі в управління, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо квартири АДРЕСА_1 .

Київський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року залишив без змін.

ОСОБА_1 05 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у вказаній вище справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Пункт 8 статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

За приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Ухвали, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду наведені в статті 353 ЦПК України.

Пунктом 4 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову.

Право касаційного оскарження передбачено положеннями частини першої статті 389 ЦПК України, зокрема, щодо ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

Оскарження ухвал суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, після їх перегляду в апеляційному порядку, у статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Ураховуючи викладене, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, прийнята за результатами перегляду вказаної ухвали місцевого суду, не підлягають касаційному оскарженню у зв`язку з відсутністю пункту 4 частини першої статті 353 ЦПК України у переліку оскаржуваних ухвал за пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Щодо вказівки в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року про можливість її оскарження до Верховного Суду

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті, що термін «судом, встановленим законом», Верховний Суд встановив, що повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції є помилковим (Рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2012 року ТОВ «Фірма Верітас» проти України).

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров