ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ Дельта Банк у серпні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів виниклу заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між АКІБ «УкрСиббанк», найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 25 грудня 2007 року був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банкнадав, а ОСОБА_3 отримав у кредит грошові кошти у сумі 88 380,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,90 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 25 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 0/П, за умовами якого остання поручилась перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов`язань. Правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» прав вимоги за вказаним кредитним договором є ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_3 кредитних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 грудня 2007 року, у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 16 липня 2014 року становить 148 100,20 доларів США та є еквівалентом 1 735 448,81 грн., яку представник ПАТ «УкрСиббанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь, а також покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору (а. с. 3-7 Том І).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року позов банку задоволено. Стягнуто ссолідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 грудня 2007 року в сумі 1 735 448 (один мільйон сімсот тридцять п`ять тисяч чотириста сорок вісім) грн. 81 коп., яка складається з 958 579,50 грн. заборгованості за кредитом, 777 154,84 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2021 року в перегляді заочного рішення суду від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено (а.с.212,213 Том І).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Комлик Д.С., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з неї, як з поручителя, суми заборгованості, посилаючись на те, що банк пропустив передбачений ст.559 ЦК України строк пред`явлення вимоги, оскільки у позивача виникло право пред`явити вимогу до неї починаючи з 29 вересня 2011 року, з дня останнього платежу, проведеного позичальником, тобто протягом наступних шести місяців до 29 березня 2012 року, тоді як він звернувся до неї, як до поручителя, з цим позовом лише серпні 2014 року, внаслідок чого порука повинна бути припиненою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Між АКІБ «УкрСиббанк», найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 25 грудня 2007 року був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_3 отримав у кредит грошові кошти у сумі 88 380,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,90 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2028 року (а. с. 8-13).

Додатковою угодою № 1 від 30 грудня 2008 року, а також додатковою угодою № 2 від 22 січня 2009 року до вказаного кредитного договору графік здійснення платежів за ним був змінений (а. с. 20, 21-23, 24, 25-27).

В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 0/П, за умовами якого остання поручилась перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов`язань. Викладені обставини підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи (а. с. 28-29).

Правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» прав вимоги за вказаним кредитним договором є ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, що підтверджується копіями виписки з даного договору та акту прийому-передачі від 03 березня 2012 року (а. с. 39, 40-41).

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № № 0 від 25 грудня 2007 в частині повернення суми кредиту та щомісячної сплати відсотків за використання кредиту не виконав належним чином, у зв`язку з чим станом на 16 липня 2014 року виникла заборгованість у сумі 148 100,20 доларів США, що на день розрахунку еквівалентно 1 735 734,34 грн. Дана заборгованість складається з: 81 790,06 доларів США (еквівалент 958 579,50 грн.) заборгованості за кредитом, 66 310,14 доларів США (еквівалент 777 154,84 грн.) заборгованості по відсоткам за користування кредитом. Зазначені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, наявним в матеріалах справи (а. с. 35).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що виникла заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню як з боржника так і з поручителя у повному обсязі відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до п.3.3 кредитного договору у випадку невиконання або прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачених цим договором, а також будь-якими іншими угодами, що укладені або будуть укладені в майбутньому між банком та позичальником, банк може змінити термін повернення кредиту в повному обсязі та плати за кредит, в сторону зменшення в порядку визначеному в розділі 6 цього договору.

Згідно п.6.1.2 кредитного договору банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2 цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Розділом 6 кредитного договору визначено порядок дострокового повернення кредиту. Даним розділом визначено, що відповідно до ст.525, 611 ЦК України сторони погодили, що банк має право у разі застосування ним права, передбаченого п.6.1.2 Договору, вжити порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати за кредит за повідомленням позичальника про встановлення нового терміну повернення всієї наданої суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; терміни дострокового повернення і сплати плати за користування кредитом вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов`язковими до повернення кредиту та сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахунку з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов`язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов`язань за договором протягом тридцяти одного календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку.

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2014 року позивачем було направлено на адреси відповідачів досудові вимоги про необхідність погашення заборгованості (а.с. 36, 37, 38). Також даною вимогою попереджено як позичальника, так і поручителя, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, у відповідності до умов договору, ПАТ Дельта Банк, вимагає виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, а саме сплатити банку заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплати нарахованих відсотків, що станом на 07 липня 2014 року разом становить 147 771,14 доларів США.

Таким чином, унаслідок порушення боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати з позичальника та поручителів стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, реалізувавши своє право щодо дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом направлення досудової вимоги, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Під час апеляційного розгляду даної справи колегією суддів досліджено додаткову угоду №2 від 22 січня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 11 червня 2008 року, та Графік погашення кредиту, що є додатком до Додаткової угоди №2, яким банк змінив максимально допустиму заборгованість за суму не поверненого кредиту, про що не повідомляв поручителя та в судове засідання таких доказів не надавав, як і не надав доказів останньої сплати позичальником суми в погашення кредиту.

З розрахунку заборгованості, наданого до позовної заяви колегією суддів встановлено, що борг позичальника за кредитом вже існував на момент набуття права вимоги до цих боржників починаючи з грудня 2011 року, а за твердженнями апелянта останній платіж позичальником здійснений у вересні 2011 року, що не спростовано представником позивача.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час укладання договорів поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Так, відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України та ч.1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, та законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Вказівкою на строк дії договору до його повного виконання не є тією подією, яка має неминуче настати, а тому строк або термін дії договору не може визначатись у такий спосіб.

У відповідності до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Договором поруки встановлено, що даний договір залишається чинним до дати повної сплати позичальником банку заборгованості за кредитом та суми відсотків відповідно до умов договору, що не є встановленим сторонами строком припинення дії договору поруки, оскільки суперечить ч.1 ст. 251 та ч.1 ст. 252 ЦК України.

З такими твердженнями апелянта погоджується в колегія суддів, враховуючи, що позивач повинен був направити вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто зі сплати позичальником останнього платежу, який ним було здійснено 29 вересня 2011 року, останнім днем пред`явлення вимоги до поручителя є 29 березня 2012 року.

Натомість позивачем пред`явлена вимога лише у серпні 2014 року, тобто з пропуском встановленого шестимісячного терміну.

Разом з цим, суд при розгляді цієї справи враховує висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц провадження № 14-67цс20.

Так, Верховний Суд у спірних правовідносинах зазначив наступне.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom»), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (див. окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16).

Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок.

У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Водночас існує різний підхід до розуміння та тлумачення норм права під час розгляду аналогічних справ з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Вирішуючи питання про відступлення від висновку, сформульованого у зазначеній постанові, Велика Палата Верховного Суду виходить із таких міркувань.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

- кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

- особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що для усунення правової невизначеності апелянт вірно звернувся з цією апеляційною скаргою за відновлення порушеного права, як поручителя за кредитним зобов`язаннями позичальника, в рамках цивільної справи про стягнення заборгованості за кредитом, у спосіб встановлення поруки припиненою та відсутності правових підстав для стягнення з неї заборгованості, починаючи з 29 березня 2012 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого для пред`явлення вимоги до поручителя.

Зазначені обставини не було враховано районним судом при ухваленні рішення по справі. Таким чином, рішення суду підлягає скасування, з ухваленням нового про відмову в задоволені позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Таким чином, враховуючи наведені норми закону, умови договору, невиконання позичальником зобов`язань щодо внесення чергових платежів, несвоєчасне пред`явлення вимоги до поручителя, а як наслідок, і припинення поруки, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Заборгованість підлягає стягненню з основного боржника ОСОБА_3 , про що вірно дійшов суд першої інстанції, однак в частині стягнення з ОСОБА_1 належить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягненню заборгованості з відповідача на користь позивача в вищезазначеному порядку.

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позову на користь Публічного акціонерного товариства Дельта Банк у розмірі 3 654,00 грн. Виходячи з задоволення апеляційної скарги з позивача підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 5 027 грн. за подання апеляційної скарги.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року скасувати в частині вимог до ОСОБА_1 .

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров