Єдиний унікальний номер судової справи: 490/4611/21
Номер провадження 22-ц/812/395/22 Cуддя доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача - Сулима В.В., представника відповідача - Руденка А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

подану в його інтересах адвокатом Сулимою Вадимом Володимировичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саламатіна О.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовомОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Управління патрульної поліції в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся з позовом до суду до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 30 вересня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенантом поліції Білоконем М.М. стосовно ОСОБА_1 винесено постанову ЕАК №1574179 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, передбаченого ч. 1ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Згідно вказаної постанови, 30 вересня 2019 року о 22 год. 49 хв. по вул. Гагаріна б. 72 водій керував транспортним засобом, у якого у нічний час не працював лівий задній габарит, чим порушив п.31.4.3 ПДР - керування водієм транспортним засобом, що має несправності зовнішніх світових приладів темної пори доби.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 17 листопада 2020 року вказану постанову скасовано.

Позивач вважає, що незаконно притягувався до адміністративної відповідальності в період з 30 вересня 2019 року до 17 листопада 2020 року, що складає 26 місяців 4 дні.

У зв`язку зі здійсненням стосовно нього адміністративного провадження він зазнав моральних страждань оскільки працює директором ТОВ «Інтел Трак Сервіс» та його діяльність пов`язана з постійними відрядженнями, під час яких працівники поліції неодноразово зупиняли його транспортний засіб з метою з`ясування причин несплати штрафу. Також відчував моральні страждання з приводу необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності, був змушений витрачати час, захищаючись від несправедливого звинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

Зазначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Посилаючись на викладене та на правову позицію висловлену Верховним Судом в Постанові від 5 лютого 2020 року по справі № 640/16169/17, а також на те, що розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року складає 6000 грн., позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь 166 100 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, у зв`язку з процедурою адміністративного провадження поніс витрати на надання йому юридичної допомоги, пов`язану з розглядом адміністративної справи № 490/8824/19 у розмірі 2300 грн., які підлягають відшкодуванню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також зазначив, що у зв`язку з подачею позову поніс та очікує понести певні витрати на правничу допомогу, орієнтований попередній розрахунок, яких складає 10 000 грн.

У відзиві на позов представник відповідача Управління патрульної поліції в Миколаївській області - Руденко А.С. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на їх безпідставність.

Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди з приводу необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, в рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року, дії інспектора Білоконя М. М. як представника суб`єкта владних повноважень при притягненні гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не були кваліфіковані судом як неправомірні (незаконні) чи такі які порушують честь та гідність позивача. Сам факт наявності судового рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, на яке посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не є безумовною підставою вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду. Ухвалене судом рішення не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів. Відповідно до обставин справи, позивач не оскаржував та не визнавав в судовому порядку незаконність дій УПП в Миколаївській області ДПП як суб`єкту владних повноважень, а одразу звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. Судове рішення яке б визначало (підтверджувало) незаконність дій державного органу - відсутнє.

Посилання позивача на виокремленні норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є не доречним, оскільки цим Законом наведено вичерпний перелік органів незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) яких було нанесено матеріальну, моральну шкоду. До цих суб`єктів належать: органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Департамент патрульної поліції Національної поліції України як суб`єкт владних повноважень не здійснює жодних з вищезазначених дій.

Правові підстави для застосування статей 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, які стали підставою для відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Представник відповідача Державної казначейської служби України - Самарська Т.А. у відзиві на позов просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі вказавши, що вимоги позивача є безпідставними, посилаючись на наступне.

Органи Державної казначейської служби України безпосередньо здійснюють виконання рішень про стягнення коштів розпорядників (бюджетних установ) і одержувачів бюджетних коштів, а також підприємств, установ та організацій, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Належним відповідачем у цій справі с держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України с єдиним відповідачем, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету.

Позивач у позові взагалі не зазначає про правове обґрунтування залучення Державної казначейської служби України до справи в якості Відповідача.

Згідно з Положенням про Казначейство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, основним завданням Казначейства є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

До повноважень Казначейства не належить представництво Держави Україна в судах.

Підпунктом 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затверджений постановою КМУ від 02.07.2014 № 228, визначено, що основними завданнями Мін`юсту є забезпечення само представництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках передбачених законом, бере участь у справах та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

Казначейством жодних прав та інтересів позивача не порушено, оскільки не вступало у правовідносини з останнім, відтак відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, КАС України та інших актів законодавства не може нести відповідальність за дії, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

Наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів.

В свою чергу, Казначейство не завдавало позивачу жодної майнової шкоди.

Позов повинен бути безпосередньо пред`явлений до органу, що завдав шкоду.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, закриття справи про адміністративне правопорушення відповідно до якої до особи було застосовано незаконний адміністративний арешт чи виправні роботи, незаконна конфіскація майна, незаконне накладення штрафу.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Жодні заходи примусу зі сторони Держави Україна до позивача не застосовувались, а відтак позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є незаконними та не підлягають задоволенню.

В свою чергу, позивачем не визначено, яку моральну шкоду було завдано, не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, не надано доказів, які б підтверджували наявність моральних страждань у позивача, в тому числі додаткових моральних страждань чи погіршення стану його здоров`я. Вважає, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим та недоведеним.

Крім того, витрати з надання правничої допомоги при розгляді справи про адміністративне правопорушення, повинні були розглядатися та відшкодовуватися під час розгляду справи № 490/8824/19 про адміністративне правопорушення, а відтак не є предметом розгляду даної справи.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин нормам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо правових наслідків закриття справи про адміністративне правопорушення у формі виникнення права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення особи до відповідальності, оскільки рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення не закривалося. Що стосується підстав для стягнення моральної шкоди за ст. ст. 1173, 1174 ЦК України з держави, то позивачем не доведено наявність трьох умов неправомірність дій органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Сам факт скасування постанови інспектора поліції та закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, ураховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду.

Відмовляючи у стягненні судових витрат, в розмірі 2300,00 грн., понесених при розгляді Центральним районним судом міста Миколаєва справі №490/8824/19, та про стягнення яких заявлено позивачем в даній справі, суд виходив, з того, що вказані правовідносини врегульовані відповідними статтями КАС України, зокрема Главою 8 КАС України, та питання щодо їх розподілу (стягнення, повернення) мало бути вирішено судом який розглядав справу №490/8824/19.

При цьому, за своєю правовою природою понесені позивачем витрати, які пов`язані з розглядом адміністративних справ судом є процесуальними витратами та не відносяться до складу матеріальних вимог цивільного позову, їх не можна визнавати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, представник позивача адвокат Сулима В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне тлумачення норм права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення не звернув увагу на те, що неправомірним винесенням постанови про адміністративне правопорушення позивачу завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбаченими статтями 23,1167 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Управління патрульної поліції в Миколаївській області - Руденко А.С. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 30 вересня 2019 року лейтенантом поліції Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Білоконь М.М. складено постанову, серії ЕАК№ 1574179, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП за порушення п.31.4.3 ПДР України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 1574179 від 30 вересня 2019 року, винесену лейтенантом поліції Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Білоконь М.М. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.8-9).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та на підставі ст. ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок Великої Палати Верховного Суду справа №487/10128/14-ц від 12 червня 2019 року).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до статей 2, 4 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Як встановлено судом, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року у справі №490/8824/19 було скасовано лише постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 1574179 від 30 вересня 2019 року, винесену лейтенантом поліції Управління патрульної поліції у м. Миколаєві Білоконь М.М. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Вказаним рішенням провадження у справі про адміністративне правопорушення не закривалося, що є обов`язковою підставою для відшкодування шкоди відповідно до Закону № 266/94-ВР.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до вказаних правовідносин не підлягає застосуванню.

Судом вірно відхилене посилання позивача на позицію викладену Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17 у зв`язку з тим, що фактичні обставини у справі № 490/8824/19 є відмінними.

Крім того, у позові позивач просив стягнути шкоду на підставі ст. ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Так, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди відповідними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст. 1174 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження процесуальних рішень інспектора патрульної поліції та не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які потягли заподіяння позивачу моральної шкоди.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Висновок суду про відмову у стягненні судових витрат у розмірі 2300 грн., понесених при розгляді справи № 490/8824/19 є вірним з огляду на те, що питання про вказані процесуальні витрати, підлягати вирішенню в порядку КАС України під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області, оскільки не є збитками або шкодою та не можуть стягуватися за позовної вимогою і в іншому провадженні.

До того ж, як вірно суд зазначив, що положення вимог Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не розповсюджуються на даний спір.

Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17, від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17, від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18 від 02 вересня 2021 року у справі №726/837/20 від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20 на увагу не заслуговують, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у даній справі.

До того ж необхідно зазначити, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Сулимою Вадимом Володимировичем залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.