ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року м. Чернівці

Справа № 727/4196/20

Провадження №22-ц/822/76/22

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І.М.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар - Скрипка С.В.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2020 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року, головуючий у І-й інстанції - Слободян Г.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити дії по облаштуванню входу/виходу з приміщення та облаштування звукової ізоляції.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що співвласниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 - власник квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 - власник квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - власники квартира АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані та постійно проживають у вказаному будинку, а відповідач ОСОБА_3 у ньому не проживає.

Зазначали, що житловий будинок АДРЕСА_1 вбудований між двома будинками з різних вулиць, тому не має власного двору, а є лише дворовий прохід між будинками шириною біля 1 метра, закритий хвірткою.

Відповідач ОСОБА_3 , який є власником квартири АДРЕСА_2 , здійснив переведення свого житлового приміщення у нежитлове та використовує його в комерційних цілях. Вказане нежитлове приміщення має окремий вихід з бокового фасаду у вказаний дворовий прохід, що суперечить Положенню про порядок переведення житлового приміщення (житлового будинку) у нежитлове під розміщення об`єктів невиробничої сфери та нежитлового приміщення у житлове в м. Чернівці.

Вказували на те, що останні декілька років приміщенням користуються різні страхові компанії. Відповідач при здійсненні свого права власності на нежитлове приміщення не забезпечив дотримання їхніх прав на життя і здоров`я, оскільки стук дверей та ролет, голосні розмови працівників значно перевищує нормативні показники.

Просили зобов`язати відповідача ОСОБА_3 облаштувати вхід/вихід приміщення по АДРЕСА_4 безпосередньо з головного фасаду, заборонивши ОСОБА_3 та іншим особам використання приміщення по АДРЕСА_4 під розміщення об`єктів невиробничої сфери з існуючим входом/виходом з бокового фасаду будинку у закритий двір (дворовий прохід); зобов`язати ОСОБА_3 облаштувати в приміщенні по АДРЕСА_4 звукову ізоляцію з суміжними житловими приміщеннями будинку, заборонивши ОСОБА_3 та іншим особам використання приміщення по АДРЕСА_4 під розміщення об`єктів невиробничої сфери без облаштування звукової ізоляції з суміжними житловими приміщеннями № 1А та №2 будинку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 облаштувати звукову ізоляцію та заборонити останньому використання приміщення по АДРЕСА_4 під розміщення об`єктів невиробничої сфери без облаштування звукової ізоляції з суміжними житловими приміщеннями квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 681, 60 грн.

На зазначені рішення суду представник відповідача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що оскаржувані рішення суду прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що жодних належних і допустимих доказів перевищення рівня шуму, установленого санітарними нормами, позивачами надано не було, зокрема не здійснювалось вимірювання допустимого рівня шуму ні в належних відповідачу приміщеннях, ні в квартирах АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , до яких шум (звук) від належних відповідачу приміщень нібито проникав, що свідчить про відсутність доказів перевищення відповідачем (або третіми особами) допустимого рівня шуму, а відтак і санітарних норм.

Твердження позивачів про перевищення рівня шуму та неналежної звукоізоляції базуються лише на їх домислах та припущеннях.

Обставини, які повинні доводитись дослідженням шумового навантаження уповноваженими органами (допустимості рівня шуму), не можуть доводитись показаннями свідків.

Оскільки позовні вимоги є безпідставними, то судовий збір за їх розгляд слід залишити за позивачами, а не стягувати з відповідача.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив, у якому просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання ОСОБА_3 облаштувати звукову ізоляцію та заборонити останньому використання приміщення по АДРЕСА_4 під розміщення об`єктів невиробничої сфери без облаштування звукової ізоляції з суміжними житловими приміщеннями квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 мотивовано тим, що саме таке використання відповідачем приміщення квартири призвело до порушень прав позивачів на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині задоволених позовних вимог.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_5 загальною площею 117,60 кв.м, у відповідності до свідоцтва про право власності, виданого 20 липня 2007 року Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, реєстрова книга №46374 (а.с.6, 16).

07 листопада 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 квартиру під номером АДРЕСА_6 . Зазначений договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Балан Р.Б. та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів.

З листа Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 03 вересня 2008 року № Г-176/5 вбачається, що ОСОБА_3 повідомлено про те, що наявні документи дають підставу підготувати проект рішення (з приводу надання дозволу на реконструкцію власної квартири АДРЕСА_7 під магазин промислових товарів з офісними приміщеннями) (копія листа від 03.09.2008 № Г-176/5 додана до справи) на розгляд виконавчого комітету міської ради.

Пунктом 1.9 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 вересня 2008 року №673/19 підприємцю ОСОБА_3 дозволено реконструкцію під магазин промислових товарів та офіс власної квартири АДРЕСА_6 .

10 червня 2009 року комісією у складі представників замовника, генпроектувальника, генпідрядника та представника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю будівництва та виробництва будівельних матеріалів і виробів складено акт в тому, шо будівництво об`єкта «реконструкція під магазин промтоварів та офіс квартири АДРЕСА_2 » на АДРЕСА_1 відповідає архітектурним, конструктивним та інженерно-технічним рішенням закінченого будівництва об`єкта погодженому і затвердженому проекту, виконавчій документації, державним стандартам, будівельним нормам і правилам, технічним умовам, іншим нормативним документам.

23 червня 2009 року Інспекцією держархбудконтролю у Чернівецькій області видано свідоцтво № , яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплексу): реконструкції під магазин промислових товарів та офіс квартири АДРЕСА_7 , загальна площа - 88,50 кв.м, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, та підтверджує його готовність до експлуатації.

З інвентаризаційної справи, виготовленої Чернівецьким КОБТІ від 29 липня 2009 року, вбачається, що зазначені торгово-офісні приміщення описані в зазначеній справі, яка включає в себе поповерховий план та експлікацію внутрішніх площ до плану будівлі.

Пунктом 1.22 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 липня 2009 року №523/14 ОСОБА_3 оформлено право приватної власності на приміщення магазину промислових товарів та офіс по АДРЕСА_1 загальною площею 88,50 кв.м, що складаються з приміщень 1-1 - 1-9 у зв`язку із введенням в експлуатацію.

На підставі зазначеного рішення Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 03 серпня 2009 року, яке зареєстровано в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації 30.10.2009, про що свідчить відмітка на зворотній частині свідоцтва та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24303362 від 30 жовтня 2009 року.

З інформаційної довідки № 277889238 від 04 жовтня 2021 року вбачається, що з жовтня 2009 року жодних змін до відомостей про належні ОСОБА_3 нежитлові приміщення у Державному реєстрі прав власності не проводилось, відомості про інші речові права відсутні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з вимогами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, обмежений у його здійсненні.

Виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що власником квартири АДРЕСА_2 - відповідачем ОСОБА_3 не було здійснено переведення жилих приміщень в нежитлові, оскільки дії відповідача щодо реконструкції квартири у нежитлове приміщення здійснювались на підставі рішень органу місцевого самоврядування. В матеріалах справи відсутні докази про скасування рішень, на підставі яких відповідач здійснював реконструкцію квартири у нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що приміщення квартири АДРЕСА_7 відповідач ОСОБА_3 використовує під розміщення об`єктів невиробничої сфери без облаштування звукової ізоляції з суміжними житловими приміщеннями квартир АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 , що призводить до порушення прав позивачів.

Згідно з вимогами статті 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм. У процесі експлуатації виробничих, побутових та інших приміщень, споруд, обладнання, устаткування, транспортних засобів, використання технологій їх власник зобов`язаний створити безпечні і здорові умови праці та відпочинку, що відповідають вимогам санітарних норм, здійснювати заходи, спрямовані на запобігання захворюванням, отруєнням, травмам, забрудненню навколишнього середовища.

Органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності земельні ділянки і території відповідно до вимог санітарних норм.

Статтею 24 зазначеного Закону передбачено, що органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні будь-яких видів діяльності з метою відвернення і зменшення шкідливого впливу на здоров`я населення шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів зобов`язані, зокрема здійснювати відповідні організаційні, господарські, технічні, технологічні, архітектурно-будівельні та інші заходи щодо попередження утворення та зниження шуму до рівнів, установлених санітарними нормами; вживати заходів щодо недопущення впродовж доби перевищень рівнів шуму, встановлених санітарними нормами, в таких приміщеннях і на таких територіях (захищені об`єкти): жилих будинків і прибудинкових територіях та інш.

Шум на захищених об`єктах при здійсненні будь-яких видів діяльності не повинен перевищувати рівнів, установлених санітарними нормами для відповідного часу доби.

У нічний час, із двадцять другої до восьмої години на захищених об`єктах забороняються гучний спів і викрики, користування звуковідтворювальною апаратурою та іншими джерелами побутового шуму, проведення салютів, феєрверків, використання піротехнічних засобів.

Оцінка рівнів шуму здійснюється у відповідності до вимог «Державних санітарних норм допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків і на території житлової забудови», затверджених наказом МОЗ України від 22 лютого 2019 року № 463. Для оцінки рівня шуму в житлових приміщеннях сформульовані загальні норми допустимої гучності. Вони визначаються за рівнем звукового тиску постійного шуму (дБА) і критеріям шуму (NC). Так, згідно з цими санітарними нормами, рівень шуму вдень не повинен перевищувати 55 дБ, а вночі -45 дБ в квартирах і житлових будинках.

Як вбачається з матеріалів справи, у встановленому порядку відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства України сторона позивача із клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи не зверталася, а також не надано відповідного висновку експертизи щодо недотримання відповідачем вимог «Державних санітарних норм допустимих рівнів шуму в приміщеннях житлових та громадських будинків і на території житлової забудови».

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали суду належних та допустимих доказів, які б спростовували відповідність належних відповідачу приміщень по АДРЕСА_4 санітарним (звукоізоляційним) нормам, таких доказів не здобуто і в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 облаштувати звукову ізоляцію та заборонити останньому використання приміщення по АДРЕСА_4 під розміщення об`єктів невиробничої сфери без облаштування звукової ізоляції з суміжними житловими приміщеннями квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 .

Оскільки належних та допустимих доказів перевищення допустимих норм рівня шуму та неналежної звукоізоляції у належних відповідачу нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_1 позивачами не надано, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними і в їх задоволенні слід відмовити.

З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів судового збору відсутні. А тому додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року слід скасувати.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, в ній апелянт просить стягнути з позивачів на користь відповідача судові витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 грн, за подання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 454 грн, а також витрати на правничу допомогу в сумі 24 000 грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 статті 15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

На підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в задоволенні позову - на позивача.

До заяви на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом надано наступні документи: договір про надання правової допомоги від 29 вересня 2021 року, укладений між адвокатом Чепишко Д.В. та відповідачем ОСОБА_3 , додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 29 вересня 2021 року, детальний опис наданих правових послуг, акт наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 29 вересня 2021 року, в якому деталізовано види правової допомоги, витраченого часу та загальна вартість послуг, усього на загальну суму 24 000 грн.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_7 заперечували щодо розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу та їх співмірність.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції, досліджуючи подані на підтвердження відповідних витрат докази, перевіривши доводи сторін, у тому числі заперечення відповідача щодо розміру заявлених до стягнення вимог та їх співмірність, надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, прийшов до висновку про часткове задоволення заяви з урахуванням вимог пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене, заявлена для відшкодування сума є завищеною та не співмірною зі складністю справи та дійсним обсягом наданих послуг, тому є підстави для її зменшення до 10 000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 454 грн за подачу заяви про перегляд заочного рішення суду, а також за подачу апеляційної скарги на заочне рішення суду - 1 261, 20 грн.

Отже, з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Чепишко Д.В., у розмірі 10 000 грн, та судовий збір у розмірі 1 715, грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2020 року в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , в частині зобов`язання ОСОБА_3 облаштувати звукову ізоляцію та заборонити останньому використання приміщення по АДРЕСА_4 під розміщення об`єктів невиробничої сфери без облаштування звукової ізоляції з суміжними житловими приміщеннями квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу по 5 000 (п`ять тисяч) гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору по 857 (вісімсот п`ятдесят сім) гривень 60 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 лютого 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк