Справа № 285/3804/21
провадження у справі № 2/0285/313/22
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2022 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Коцюби О.М.,

за участю секретаря Загривої Х.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла, -

встановив:

15.07.2021 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області звернулась ОСОБА_1 із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла. У позові посилається на те, що ОСОБА_3 з 25.06.1997 року зареєстрована та проживає у її будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок будувала позивач зі своїм чоловіком. Після розлучення позивач сама добудувала та здала в експлуатації вказану вище нерухомість. Відповідач ОСОБА_3 являється донькою позивача та проживає у вказаному будинку разом зі своїм сином ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач систематично порушує правила співжиття, позивач не може вільно користуватися власним житлом, виникають постійні сварки, скандали, що робить неможливим їхнє спільне проживання в будинку. На підставі вищевикладеного змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

12.08.2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому зводиться до того, що позивачем не надано доказів на систематичне порушення нею правил співжиття. Вона проживає у вказаному будинку разом із позивачем та своїм сином інвалідом першої групи з дитинства. Позбавлення її жила призведе до великих труднощів, іншого житла вони не мають. Просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Нагорнюк О.І., позовні вимоги підтримали повністю. Просили задовольнити позов.

Відповідач та її представник адвокат Шепета Р.Л., заперечили проти задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов такого висновку.

Спір з приводу користування житловим будинком виник між матір`ю ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_3 , одному з яких ОСОБА_1 , житловий будинок належить на праві особистої приватної власності, а донька вселилася до цього будинку як член сім`ї власника із 1997 року і продовжує користуватися ним.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6,7).

ОСОБА_1 будувала вказане домоволодіння та здавала його в експлуатацію і являється власником вказаного домоволодіння (а.с. 9-21).

Між сторонами періодично, але рідко, виникають спори, внаслідок яких викликаються працівники поліції, що підтверджується: копією протоколу про адміністративне правопорушення Серії ВАБ № 782134 від 25.06.2021 року (а.с. 25), копіями постанови Новоград-Волинського міськрайонного суду від 09.11.2028 року та від 07.04.2021 року, якими правопорушення визнавались малозначними (а.с. 53, 68), копією постанови Новоград-Волинського міськрайонного суду від 08.09.2021 року, якою закрито провадження у справі за відсутністю складу правопорушення.

Ч. 1 ст. 116 ЖК України передбачає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивачем не надано суду доказів на систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим їхнє спільне проживання.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У цій справі, на думку суду, виселення відповідача ОСОБА_3 за факти, які визнані судами малозначними, не буде виправданим і не може бути необхідним у демократичному суспільстві.

Інших доказів позивач ОСОБА_1 на підтвердження свого позову не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У свою чергу, ч. 1 ст. 81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А підставі вищевикладеного суд вирішив відмовити ОСОБА_1 у позові за недоведеністю.

Повний текст рішення складено 23.02.2022 року.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 76, 80, 81, 206, 223, 258, 259, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Головуючий: О.М. Коцюба