Справа № 462/677/22
УХВАЛА

18 лютого 2022 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Гербут Н.М.

з участю головного державного виконавця Гнатишин Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові подання головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Гнатишин Наталії Богданівни про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України,

встановив:

Головний державний виконавець Залізничного відділу державної виконавчої служби у м.Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Гнатишин Н. Б. звернулася до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №466/641/19, виданого 10.06.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, у розмірі 27000,00 грн. та №466/641/19, виданого 24.06.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 768,40 грн. В поданні покликається на те, що на виконанні в Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ (м.Львів) перебуває зведене виконавче провадження №61933515, до складу якого входять виконавчі провадження: АСВП 59547146 з примусового виконання виконавчого листа №466/641/19, виданого 10.06.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, у розмірі 27000,00 грн., по якому державним виконавцем Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області 16.07.2019 винесено постанову про відкритя виконавчого провадження та АСВП 60031637 з примусового виконання виконавчого листа №466/641/19, виданого 24.06.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 768,40 грн., по якому державним виконавцем Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області 13.09.2019 винесено постанову про відкритя виконавчого провадження. 17.07.2019 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та вжито ряд передбачених законом заходів для забезпечення виконання рішення суду. Державним виконавцем надсилались боржнику виклики до державного виконавця, однак ОСОБА_1 на такі жодним чином не відреагував. Станом но сьогоднішній день, боржником рішення не виконується. Відомості щодо боржника внесені в Єдиний реєстр боржників. За наведеного просить таке подання задовольнити.

Головний державний виконавець Залізничного відділу державної виконавчої служби у м.Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Гнатишин Н. Б. в судовому засіданні подання підтримала, покликаючись на мотиви такого та зазначила, що ОСОБА_1 по даний час не виконує покладені на нього рішенням суду від 12.03.2019 зобов`язання. Пояснила, що ОСОБА_1 перерахував на рахунок Державної виконавчої служби 4900 грн., однак жодних дій щодо погашення залишку заборгованості не вчиняє. Просить подання задовольнити.

Заслухавши пояснення державного виконавця, вивчивши матеріали подання, суд прийшов до висновку, що у задоволенні подання слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Як встановлено судом, на виконанні в Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ (м.Львів) перебуває зведене виконавче провадження №61933515, до складу якого входять виконавчі провадження: АСВП 59547146 з примусового виконання виконавчого листа №466/641/19, виданого 10.06.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, у розмірі 27000,00 грн. та АСВП 60031637 з примусового виконання виконавчого листа №466/641/19, виданого 24.06.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 768,40 грн.

З матеріалів долучених до справи вбачається, що 16.07.2019 виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59547146 та 13.09.2019 виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60031637. Вказаними постановами про відкриття виконавчого провадження зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, що останнім виконано не було.

05.03.2020 виконавчі провадження №59547146 та №60031637, відповідно до постанови про передачу виконавчого провадження, такі передано до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ (м.Львів). 15.04.2020 головним державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ (м.Львів) дані виконавчі провадження прийнято до виконання та постановою про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 27.04.2020 виконавчі провадження №59547146 та №60031637 об`єднано у зведене виконавче провадження №60031637.

Відповідно до постанови про арешт коштів боржника від 06.05.2020 ЗВП №60031637 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Універсал банк», а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого правадження, штрафів 30883,24 грн. Копію постанови направлено на виконання до банківських, інших фінансових установ та сторонам виконавчого провадження, однак вказана постанова була повернута виконавцю без виконання, у зв`язку з тим, що у боржника відсутні відкриті рахунки.

Крім того, як вбачається з подання державного виконавця, з метою виконання рішення суду державним виконавцем скеровано запити до реєструючих установ.

Згідно відповідей Пенсійного фонду України від 13.09.2019 про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, боржник доходів не отримує та відомостей про осіб, які отримують пенсію, інформації не виявлено.

Згідно відповіді Державної податкової служби України від 13.09.2019 про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах, платник податків з такими даними на обліку в органах ДПС України не перебуває та інформації про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб не виявлено.

Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації від 18.11.2019 на запит виконавця про реєстрацію місця проживання Адресно-довідкового відділу УГІРФО ГУМВСУ у Львівській області місцем реєстрації ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 .

З відповіді Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 08.11.2019 року на запит виконавця за боржником не зареєстровано транспортних засобів.

Для забезпечення виконання рішення суду, виконавцем 17.06.2020 року надіслано ОСОБА_3 вимогу-виклик з`явитись до приватного виконавця 26.06.2020 року для дачі пояснень стосовно виконавчого документа, що вбачається з копії квитанції ПАТ «Укрпошта» від 19.06.2020 року долученої до матеріалів справи, на що боржник у виконавчому провадженні жодним чином не відреагував.

Окрім того, в судовому засіданні головним державним виконавцем долучено до матеріалів справи копію квитанції, згідно з якою ОСОБА_1 перерахував на рахунок Державної виконавчої служби 4900 грн. в рахунок погашення заборгованості за виконавчим провадженням.

Також 21.01.2022 головним державним виконавцем винесено розпорядження № 59547146 про перерахунок вищевказаних коштів стягувачу ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами 2, 3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Згідно з п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Таким чином, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, може бути застосоване судом за ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, а не за наявність такої заборгованості.

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Враховуючи вказані вище вимоги закону для задоволення подання приватного виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України, що є тимчасовим обмеженням конституційних прав громадянина України, які також гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, повинні бути достатньо вагомі підстави, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу.

Задовольняючи подання, суд повинен встановити свідоме ухилення боржника від виконання судового рішення, вчинення боржником дій, які б свідчили про його намагання шляхом виїзду за межі України ухилитись від виконання рішення суду.

Сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення приватним виконавцем передбачених законом дій по його виконанню та його неналежне виконання боржником, при відсутності належних та допустимих доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчить про необхідність вжиття тимчасового обмеження конституційних прав боржника у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, суду не подано суду доказів як того, що боржник ухиляється від виконання боргових зобов`язань, так і те, що у нього є намір виїхати за кордон з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань, а додані до подання матеріали про таке не свідчать. Окрім цього, державним виконавцем не подано доказів на підтвердження отримання боржником документів у виконавчому провадженні, а також враховуючи те, що боржник частково погасив дану заборгованість, а відтак у задоволенні такого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.258, 260, 441 ЦПК України, ст.6 Закону України „Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України, суд

постановив:

у задоволенні подання головного державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) Гнатишин Наталії Богданівни про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: