Справа № 344/676/21
Провадження № 22-ц/4808/365/22
Головуючий у 1 інстанції СТРУТИНСЬКИЙ Р. Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Бойчука І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 16 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05 листопада 2020 року він звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. 30 листопада 2020 року суддя Івано-Франківського міського суду Польська М.В. винесла ухвалу про повернення його позовної заяви. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року зазначену ухвалу про повернення позовної заяви скасовано та повернуто справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Такими діями суддя Польська М.В завдала йому моральної шкоди, спричинивши душевні, психічні страждання, які призвели до приниження честі, гідності, репутації, ушкодження здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків, вимушених змін або обмежень у виборі активної діяльності, звичайного кола спілкування та інших негативних наслідків.

Враховуючи викладене, просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 140133,33 грн за незаконну ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30.11.2020 у справі № 344/14971/20 (а.с. 1-14).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 139-144).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, необґрунтованість рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення не врахував, що внаслідок неправомірних дій судді, яка встановлена в постанові апеляційного суду щодо повернення його позовної заяви він зазнав негативних змін у психічній сфері, внаслідок усвідомлення факту порушення його конституційних прав. Вважає, що моральна шкода зможе максимально загладити негативні зміни в його житті, які виникли у зв`язку із протиправними діями судді.

Крім того, суд не здійснив жодних заходів для справедливого розгляду справи, не забезпечив реальне відшкодування отриманої ним шкоди та порушив норми національного та міжнародного законодавства.

На підставі викладеного, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 147-159).

У відзиві на апеляційну скаргу, в.о. голови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача вказує на те, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені та у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Вказані обмеження є легітними та покликані забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності (а.с. 168-173).

Державна казначейська служба України своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без руху (а.с.15).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2020 року вказану позовну заяву повернуто позивачу (а.с.16-18).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2020 року про повернення заяви скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.64-69).

Звертаючись до суду, позивач вказував на те, що неправомірні дії судді, які полягають у безпідставному поверненні його позовної заяви завдали йому моральних страждань, у зв`язку з чим просив стягнути на його користь моральну шкоду.

Отже, предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачу ухваленим процесуальним рішенням судді щодо повернення його позовної заяви.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому порядку не довів факт завдання йому майнової шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям ухвали про повернення позовної заяви та настанням відповідної шкоди.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

Згідно із частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), постановах Верховного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 308/13574/18 (провадження № 61-9380св19), від 12 січня 2022 року у справі № 760/8141/19 (провадження № 61-269св20), від 24 листопада 2021 року у справі № 686/31901/19 (провадження № 61-6964св20), від 10 лютого 2022 року у справі № 645/5625/18 (провадження № 61-12266св20).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому, відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (провадження № 14-185цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) зроблено висновок, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

З огляду на підстави та зміст позову, викладені вище мотиви та висновки, позов ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, що не було враховано судом першої інстанції.

Допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону згідно з частиною четвертою статті 367 та частини другої статті 377 ЦПК України становлять підставу скасування оскаржуваного судового рішення із закриттям провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та невмотивованості рішення суду першої інстанції, оскільки такі стосуються виключно суті спору, який не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства.

Керуючись ст. 255, 367, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук