Єдиний унікальний номер судової справи: 490/9110/20
Провадження № 22-ц/812/408/22
Постанова

Іменем України

21 лютого 2022 року м. Миколаїв справа № 490/9110/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Саламатіним О.В., повний текст якої складено того ж дня, за заявою ОСОБА_1 про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про дозвіл на проживання,

встановив:

16 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив дозволити проживати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , а також дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 490/10490/19.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом даної справи внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В обґрунтування заяви вказував, що позивач звернувся до суду з необґрунтованим позовом, у спосіб з`явлення позову позивач намагався уникнути виконання рішення суду у справі №490/7050/19. Загалом позивачем у змові зі своїми родичами, які були власниками вказаного спірного нерухомого мана, було заявлено 39 позовів починаючи з 2015 року. Позивач діяв недобросовісно, зловживав процесуальними правами, не отримував поштову кореспонденцію, не сплатив забезпечені судом судові витрати по справі.

В зв`язку з розглядом справи відповідач ОСОБА_1 поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 268,00 грн. та витрати на приїзд у судове засідання з міста Херсона до міста Миколаєва у розмірі 387, 29 грн.

Зазначав, що фактично сторона позивача не понесла жодних правових та фінансових наслідків у зв`язку зі своїми необґрунтованими діями подання необґрунтованих позовів. При цьому нерухоме майно, яке з вересня 2017 року вже належить йому - ОСОБА_1 , продовжує знаходитися у фактичному володінні позивача, з якого він отримує прибуток.

Вважав, що позивач повинен нести правові наслідки за вчинення ним незаконних, необґрунтованих дій, в тому числі сплатити судові витрати, що виникли у відповідача.

Посилаючись на приписи частини 9 статті 141 та частини 5 статті 142 ЦПК України, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь вказані суми понесених судових витрат.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2020 року в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат відмовлено.

Суд мотивував ухвалу тим, що при вирішенні питання про стягнення з позивача судових витрат, відповідачем не доведено та судом не встановлено наявність необґрунтованих, винних чи недобросовісних дій позивача. Посилання на необґрунтованість та недоказовість позову, є безпідставними.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначав, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у судовому рішенні не надано належної оцінки доводам та доказам на які він посилався у своїй заяві.

Вказував, що суд не врахував загальну поведінку позивача, яка мала місце, як на стадії подання позову, так і за час розгляду справи у суді, необґрунтованість вимог та неправильність дій позивача, зокрема неявка позивача без поважних причин у судові засідання та невиконання ухвали суду про забезпечення судових витрат.

Крім того, сума судових витрат, які він планує понести у зв`язку з розглядом справ справи у суді апеляційної інстанції становлять 10 768 грн. 50 коп.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення з підстав викладених у скарзі.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, будучи своєчасно та належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду вказаним положенням закону в повні мірі не відповідає.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилами пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частини першої статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла несуть сторони.

Згідно з частиною шостою статті 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 16 грудня 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 про дозвіл проживати в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 490/10490/19.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2021 року за клопотанням відповідача ОСОБА_1 про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі зобов`язано позивача ОСОБА_3 протягом 20 днів з моменту проголошення даної ухвали внести на депозитний рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області суму в розмірі 19 000 грн. 00 коп. в якості забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 , у зв`язку з розглядом цивільної справи № 490/9110/20 та протягом вказаного строку надати суду документ, що підтверджує відповідне внесення коштів на депозитний рахунок суду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

Судом встановлено, що позивач після закриття підготовчого провадження за ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2021 року, чотири рази, 19 квітня 2021 року, 22 червня 2021 року, 27 липня 2021 року та 06 грудня 2021 року, в судові засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином (т.2 а.с. 58,88,104,119), про поважність причини неявки на три останні судові засідання суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі до суду не подав. Ця ухвала учасниками справи не була оскаржена. При цьому висновків щодо наявності чи відсутності підстав для залишення позову без розгляду, у зв`язку з тим, що позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача, визнання дій ОСОБА_3 зловживанням правами відповідно до приписів статті 44 ЦПК України ця ухвала не містить та судом не установлено. Тому посилання відповідача на зловживання позивачем процесуальними правами щодо подання позову, його недобросовісність щодо невнесення коштів для забезпечення судових витрат відповідача не заслуговують на увагу та відхиляються.

15 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Старюк В.А. укладений договір про надання правової допомоги.

Відповідно до акту опису №46 виконаних робіт від 13 грудня 2021 року до наданих адвокатом послуг з погодженої сторонами вартості 1 години у розмірі 1094 грн. 50 коп. на загальну суму 26 268 грн. входить: наради з клієнтом щодо погодження тактики та заходів, які вживатимуться для захисту інтересів клієнта на етапі, коли стало відомо про існування позову (2 год.) 2 189 грн.; вивчення та аналіз позовної заяви від 16 грудня 2020 року, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, судової практики з вирішення подібних спорів та консультування клієнта щодо його правової позиції (2 год) 2189 грн.; складання заяви про внесення до системи даних про РНОКПП ОСОБА_1 від 20 лютого 2021 року (0,5 год) 547 грн. 25 коп.; підготовка та складання відзиву з додатками на позовну заяву (відзив на 19 аркушів та 11 додатків) (6 год) 6 567 грн.; підготовка та складання клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції (0,5 год) 547 грн. 25 коп.; підготовка та складання клопотання про забезпечення судових витрат ( 4 год) 4 378 грн.; підготовка та складання клопотання про закриття підг7отовчого засідання (провадження) у зв`язку зі спливом строків передбачених для проведення підготовчого засідання (1 год) 1 094 грн. 50 коп.; підготовка та складання клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції (0,5 год) 547 грн. 25 коп.; підготовка та складання клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача (0,5 год) 547 грн. 25 коп.; підготовка та складання заяви про залишення позову без розгляду4 та встановлення зловживань позивачем (обсяг 8 стор.) у тому числі з пошуком та наведенням судової практики ВС з порушених у заяві питань (4 год) 4 378 грн.; підготовка та складання заяви про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи у тому числі з пошуком та наведенням судової практики ВС з порушених у заяві питань (3 год) 3 283 грн. 50 коп. (т. 2 а.с. 29, 164).

Згідно з протоколом судового засідання від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи.

Відповідач зареєстрований та проживає в м. Херсоні. На підтвердження понесених витрат з прибуттям в судове засідання надав суду копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, фіскальний чек про купівлю бензину, розрахунок відстані по маршруту м. Херсон Миколаїв в одну сторону, що складає 74, 7 км. х 2 = 149 км. (а.с.т.2 а.с.161-163).

Як зазначалось вище, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Таким чином, законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Аналізуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає неявки позивача без поважних причин в судові засідання, що стали наслідком залишення позову без розгляду його необґрунтованими діями, оскільки призвели до затягування розгляду справи, втрати інтересу сторони позивача до розгляду даної справи по суті. Тому за приписами частини п`ятої статті 142 ЦПК України саме на компенсацію пов`язаних з цими діями судових витрат має право відповідач за умови належного доведення цих витрат.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне - процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріали справи не містять клопотання ОСОБА_3 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 заі 18); від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 гс 20).

Таким чином, клопотання відповідача ОСОБА_1 про розподіл судових витрат підлягає задоволенню, а саме з ОСОБА_3 підлягає стягненню витрати на правову допомогу за надані послуги у розмірі 26 268 грн., що підтверджуються доданими до відзиву доказами, а саме: договором про надання правничої допомоги від 15 лютого 2021 року; актом описом №46 виконаних робіт (наданих послуг) від 13 грудня 2021 року, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Крім того, колегія суддів враховує, що граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18, запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з прибуттям до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом.

Таке правове регулювання порядку здійснення цивільного судочинства не може обмежувати та/або заперечувати право сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та яка понесла витрати, пов`язані з прибуттям до суду, й підтвердила їх документально, на компенсацію цих витрат суб`єктом владних повноважень, який виступав відповідачем у справі. Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

В свою чергу, питання, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження унормовані постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року №59.

За змістом пунктів 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, окрім іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.

Відповідно до пунктів 6, 7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року №59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Пунктом 14 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року №59 визначено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

У абзаці сімнадцятому статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

В той же час, як пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98, так і пунктом 12 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року №59 передбачено, що у разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Таким чином, сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року №59.

Водночас, вищевказані нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.

Як зазначалось вище, на підтвердження понесених витрат на переїзд відповідача до іншого населеного пункту для участі у судовому засіданні, призначеного для розгляду даної справи у суді першої інстанції суду 06 грудня 2021 року, було надано копії копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником якого є відповідач, фіскальний чек про купівлю бензину, розрахунок відстані по маршруту м. Херсон м. Миколаїв в одну сторону, що складає 74, 7 км. х 2 = 149 км. Загальна вартість вказаного проїзду склала 387 грн. 29 коп.

Відтак, зазначені витрати у відповідності до вимог ст.ст.133, 138, 141, 452 ЦПК України також повинні бути компенсовані відповідачу в розмірі 387 грн. 29 коп. внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки ухвала суд першої інстанції від 10 січня 2022 року постановлена судом із порушенням вимог процесуального закону та не може вважатись законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про компенсацію здійснених ним судових витрат на професійну правничу допомогу та витрат, що пов`язані з явкою до суду.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій ОСОБА_3 за його позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про дозвіл на проживання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 268 грн. та витрати, що пов`язані з явкою до суду у розмірі 387 грн. 29 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н. В. Самчишина

Судді: П. П. Лисенко

Т. В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.