Ухвала

22 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 428/9466/20

провадження № 61-2077ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юрченко Володимир Григорович, на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 червня

2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 07 грудня

2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 729,89 євро та 435,13 доларів США, які остання зобов`язалася повернути у строк

до 15 вересня 2020 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору, станом

на 03 листопада 2020 року утворилась заборгованість у розмірі

45 733,90 грн, з яких: основний борг - 36 734,06 грн; пеня у розмірі 0,5 %

від простроченої суми за кожен день прострочення на дату складення позову - 8 999,84 грн.

Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду з даним позовом взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала, ОСОБА_2 ,

з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за договором позики у розмірі 45 733,90 грн.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2020 року

між Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 )

та ФОП ОСОБА_1 укладений договір поставки.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 склала розписку про отримання від ОСОБА_2 у борг 729,89 євро (32,7 грн за курсом Національного банку України (далі - НБУ)) та 435,13 доларів США (27,85 грн за курсу НБУ), проте, насправді ОСОБА_1 07 серпня 2020 року жодних коштів не отримувала у борг. Отже, відповідач вважає, що її умисно ввели в оману та під наміром укладення додаткових документів до договору поставки вказали на необхідність складення розписки про отримання нею коштів, які останній не передавались у борг.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики від 11 серпня 2020 року, як такий, що вчинений під впливом обману.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 09 червня 2021 року (у складі судді Бароніна Д. Б.) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11 серпня 2020 року в сумі 35 992,22 грн.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції,

ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 35 992,22 грн та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Постановою Луганського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року

(у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В.) рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 червня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що первісні позовні вимоги в оскаржуваній частині є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 35 992,22 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди виходили з того, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 вчинила будь-які умисні дії, спрямовані на введення ОСОБА_1 в оману під час складення розписки, текст якої є чітким та зрозумілим, а твердження останньої стосовно того, що вона первинно була складена в місті Кремінна Луганської області, і у зв`язку з її заборгованістю перед ОСОБА_3 за договором поставки, також не підтверджуються жодними доказами.

02 лютого 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Юрченко В. Г., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 09 червня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду

від 07 грудня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права

на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у даній справі є вимоги як майнового

характеру - стягнення боргу за договором позики у розмірі 45 733,90 грн (первісний позов), так і немайнового характеру - визнання недійсним договору позики (зустрічний позов).

Ціна позову майнового характеру становить 45 733,90 грн.

Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2022 року не перевищують двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 250 = 620 250 грн).

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру, є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Луганського апеляційного суду від 07 грудня

2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юрченко Володимир Григорович, на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 червня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду

від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук