ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 646/5025/18

провадження №22-ц/818/808/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червнозаводського районного суду міста Харкова від 17 травня 2021 року ухваленого у складі судді Єжова В.А.,-

УСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення відсотків за договором позики, інфляційного збільшення суми боргу та 3-х відсотків річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено договір позики. За умовами договору Позивачем було передано в борг Відповідачу грошову суму у розмірі 23125 доларів США на строк до 24 серпня 2013 року. По закінченню строкового договору позики відповідач боргове зобов`язання не виконав. Рішенням Червонозаводського районного суду від 20 жовтня 2017 року, у справі № 646/7473/16, з відповідача на користь позивача було стягнуто суму заборгованості за вищезазначеним договором позики на загальну суму у розмірі 1092234,46 грн. Позивач зазначає, що до дня звернення з даним позовом відповідач суму грошового зобов`язання на користь позивача не сплатив, а за таких умов ОСОБА_1 вважає, що в нього виникло право вимагати у відповідача сплати відсотків за договором позики, 3% річних та інфляційне збільшення (а.с. 1-3). Після збільшення позовних вимог 23.10.2020 загальна ціна позову склала 567638,50 грн (а.с. 118-119).

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17.05.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок невиконання боргового зобов`язання за період з 20 жовтня 2017 року по 09 листопада 2020 року, інфляційне збільшення суми заборгованості в сумі 200393,03 грн; 3% річних у розмірі 98221,79 грн; судовий збір у розмірі 2986,35 грн.

Рішення суду мотивовано тим що, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору, а саме після 24 серпня 2013 року є безпідставними.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 процентів за договором позики від 24.06.2013 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які надані позивачем в обґрунтування своїх вимог, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справ та послався на судову практику у справах , які не є аналогічними з обставинами дійсної справи. Правовідносини, які виникають з договору позики та з кредитного договору є різними за суб`єктним складом та змістом правовідносин. При цьому, приписи параграфу 1 глави 71 ЦК України є загальними по відношенню до приписів параграфу 2 глави 72 ЦК України. Апелянт звертає увагу на те, що зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом помилково кваліфіковані спірні правовідносини як кредитні, а позивача фактичного прирівняно до кредитодавця, яким може бути виключно банк або інша фінансова установа. Апелянт зазначив, що на відміну від договору кредитування, договір позики, який є предметом цієї справи не містить будь-якої домовленості сторін щодо виплати процентів.

Умовами договору позики та приписами чинного законодавства не передбачено, що сплата процентів за договором позики та відповідальність за неналежне виконання зобов`язань виключають один одного

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Рішення суду оскаржується тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за договором позики, а тому в іншій частині рішення суду першої інстанцією колегією суддів не переглядається.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 24 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. За умовами договору Позивачем було передано в борг Відповідачу грошову суму у розмірі 23125 доларів США, на строк до 24 серпня 2013 року. Таким чином договір позики мав чітко виражений строк - до 24 серпня 2013 року, ця дата є датою закінчення терміну дії договору.

Рішенням Червонозаводського районного суду у справі 646/7473/16, з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму заборгованості за вищезазначеним договором позики у розмірі 612810,19 грн., проценти у розмірі 404778,82 грн., та 3% річних від простроченої суми у розмірі 74645,45 грн. (а.с. 4-6).

З інформації по виконавчому провадженню №56167486 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості наданої державним виконавцем С.Г.Гончаренко вбачається, що 27.03.2019 державним виконавцем було винисено постанову про закінчення виконавчого провадження.(а.с. 86-89)

Спори, що виникають у зв`язку з неповерненням грошових коштів за наявної розписки вказують, що між сторонами існують відносини за договором позики, тобто порушення цивільного права особи, пов`язаного з невиконанням зобов`язання, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви та розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про позику, іншими актами цивільного законодавства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право боргодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору, а саме після 24 серпня 2013 року є безпідставними.

Дана правова позиція підтверджена правовим висновком який зробив Верховний Суд в постанові №175/4753/15-ц від 6 лютого 2019 року, відступивши від висновку ВСУ викладеному у постанові від 02.12.2015 у справі №6-249цс15 оскільки від цього правового висновку ВП ВС відступила у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку про те, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати відсотки за договором позики припиняється.

При цьому Великою Палатою Верховного Суду детально роз`яснені відмінності у термінах «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «виконання зобов`язання» та зазначено що такі строки можуть збігатися, а можуть бути відмінними, наприклад, коли сторони погодили конкретні терміни сплати кредиту за договором, проте вказали, що договір діє до повного виконання зобов`язань за таким договором (пункти 35, 53 постанови від 28.03.2018 по справі №444/9519/12).

Підставами припинення нарахування відсотків по договору позики з настанням яких припиняється право боргодавця нараховувати та стягувати проценти (які фактично не були сплачені до дати позову) вважаються:

1) після спливу визначеного договором строку кредитування

2) внесення сторонами змін до умов договору стосовно строку кредитування

3) припинення (розірвання) договору

4) у разі пред`явлення кредитором позасудової вимоги про дострокове повернення кредиту (згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України),

5) у разі звернення кредитора з позовом про стягнення боргу за договором.

Таким чином, настання одного із вищенаведених обставин змінює строк кредитування, що має наслідком припинення права боргодавця нараховувати передбачені договором проценти, а саме припинення нарахування відсотків за правомірне користування грошовими коштами за статтею 1048 ЦК України, та він має лише право здійснювати нарахування відсотків за неправомірне користування грошовими коштами згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для нарахування відсотків за договором позики, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Оскільки вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 391 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червнозаводського районного суду міста Харкова від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук