КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/17012/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2769/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Гусак О.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

16 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Ящук Т.І.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С ТА Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання його позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини шляхом заборони ОСОБА_2 вивозити малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України на час розгляду справи.

Заява мотивована тим, що у нього є підстави вважати, що у серпні - вересні 2021 року ОСОБА_2 вивезе їх доньку ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Іспанії. У спілкуванні ОСОБА_2 повідомила, що вже орендувала в Іспанії житло, має там автомобіль та записала дитину до школи. Зазначив, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю, а тому ОСОБА_2 може виїхати до Іспанії нібито на місячний строк та після його закінчення не повернутись до України, що в подальшому може унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання ним позовної заяви до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову вважаючи,що судом порушено нормипроцесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що заявник не просив застосувати до ОСОБА_2 такий засіб забезпечення позову як «заборона виїзду за кордон», а заявник просив суд заборонити ОСОБА_2 вчиняти певні дії, а саме, вивозити спільну малолітню доньку за кордон, оскільки були всі підстави вважати, що дитину везуть не на відпочинок, а на постійне проживання без згоди батька.

Вважає, що в даному випадку питання стосувалося не дорослої особи, яка має повну дієздатність, а малолітньої дитини, яка не має повної дієздатності і самостійно не може виїжджати на постійне проживання за кордон, оскільки зазначене питання має вирішуватися обома батьками, з врахуванням прав та інтересів дитини, а якщо такої згоди не досягнуто то судом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, не відповідає вимогам ст.150 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів, ОСОБА_1 , мав намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку участі батька у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим просив заборонити ОСОБА_2 вивозити малолітню ОСОБА_3 за межі України на час розгляду справи.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 просив заборонити ОСОБА_2 вчиняти певні дії, зокрема, вивезення дитини за кордон, а не забороняти її виїзд, оскільки відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вказане узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №643/5842/16-ц та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших доводів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першо інстанції, що обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вивозити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон України на час розгляду справи,не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Відповідно доч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред'явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Разом з цим, як встановлено судом апеляційної інстанції, на час розгляду апеляційної скарги позовну заяву ОСОБА_1 , у забезпечення якої була подана дана заява, до суду першої інстанції не подано, тому апеляційний суд не має правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягає скасуванню з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відтак, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 21 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді