Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3897/21

номер провадження 2/695/557/22

22 лютого 2022 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Ватажок-Сташинської А.В.,

за участі секретаря судового засідання Біліченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить:

-усунути перешкоди у користуванні власністю будинком ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у вказаному будинку також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 , який не проживає в даному будинку з серпня 2020 року. Факт не проживання відповідача у будинку за вказаною адресою підтверджується відповідними актами, складеними за результатами обстеження та письмовими поясненнями сусідів. Реєстрація відповідача в будинку викликає труднощі у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, у зв`язку з чим позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 06.01.2022 відкрито провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання з розгляду справи, призначене на 22.02.2022 позивач не прибула. Згідно з наявною в матеріалах справи заявою від 25.01.2022 позивач позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити повністю, розгляд справи здійснювати за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не прибув, викликався належним чином шляхом направлення за зареєстрованою адресою проживання судового виклику із зазначенням дати, часу та місця розгляду справи, тому в силу п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином. Відповідач відзив на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направив.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Тому з огляду на положення ч.8 ст.128, ч.10 ст.130, 223 ЦПК України, та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи пздійснювати за відсутності відповідача, який про розгляд справи сповіщений належним чином.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд зазначає про таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, серія АЕІ № 859009 від 27.02.2002, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленком Н.П., зареєстровано в реєстрі за № 681, ОСОБА_3 успадкувала після смерті свого чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою виконкому Новодмитрівської сільської ради за вих. № 534 від 26.11.2021, виданою на підставі погосподарської книги № 2, особовий рахунок № НОМЕР_1 , ОСОБА_3 є власницею будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки виконкому Новодмитрівської сільської ради за вих. № 528 від 25.11.2021 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично не проживає з серпня 2020 року і по час видачі довідки.

Згідно з актами обстеження житла від 25.11.2021 та від 11.12.2021 комісія в складі старости с. Домантове та сусідів ОСОБА_5 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 у присутності позивача провела обстеження житлового будинку проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 та встановила, що у вказаному будинку зареєстрована власниця будинку ОСОБА_3 , онука ОСОБА_7 , 1985 року народження, колишній чоловік онуки ОСОБА_2 , 1983 року народження, правнук ОСОБА_8 , 2006 року народження.

Як зазначено у вказаних актах обстеження житла, в ході обстеження встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку, але не проживає з серпня 2020 року по час проведення обстеження. Речі ОСОБА_2 в будинку відсутні. Сторонніх речей, наявність яких б свідчила про проживання в будинку відповідача, інших осіб за вказаною адресою не виявлено.

Відповідно до наявних у матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_5 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , датованих 24.11.2021 ОСОБА_2 не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_2 з серпня 2020 року. Речі ОСОБА_2 в будинку за вказаною адресою відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд зазначає про таке.

Статтею 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Водночас, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Із системного аналізу наведених норм вбачається, що виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 є позивач. Відповідач, який є колишнім чоловіком онуки позивачки зареєстрований у даному будинку, але фактично не проживає з серпня 2020 року.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Доказів на підтвердження наявності у відповідача правових підстав для користування вказаним жилим приміщенням сторони суду не надали.

При цьому судом встановлено, що відповідач зареєстрований у даному будинку, але фактично не проживає з серпня 2020 року, що обмежує право позивачки на власність та вільне розпорядження нею, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що належить задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 908 грн 00 коп, однак оскільки прохальна частина позовної заяви не містить клопотання щодо розподілу судових витрат у даній справі, суд приходить до висновку залишити за позивачем витрати зі сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 76-84, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер невідомо) про усунення перешкод в користуванні власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська