ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1707/22 Справа № 205/1349/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 16 січня 2018 року між нею та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу 1/4 частини будівлі літ. А-2 в будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу №128/А від 10 грудня 2004 року.

За домовленістю сторін, до укладання зазначеного Договору відповідач сплатила готівкою позивачу в якості авансу 600 000 грн 00 коп, що еквівалентно 21 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

17 січня 2020 року позивачем було вручено ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів, які були сплачені за попереднім договором купівлі-продажу від 16 січня 2018 року, оскільки основний договір у строк укладено не було, однак відповідачем кошти повернуті не були.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму авансу, який було сплачено за попереднім договором купівлі-продажу від 16 січня 2018 року у розмірі 600 000 грн 00 коп, та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених нею позовних вимог.

ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що будівля літ. А-2 в будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належало ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу №128/А від 10 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І. Б. за реєстровим № 3220.

16 січня 2018 року між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_3 (Продавець) було укладено попередній договір купівлі-продажу 1/4 частини будівлі літ. А-2 в будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-12). При цьому, судом було встановлено, що від імені ОСОБА_3 попередній договір підписано відповідачем ОСОБА_2 , як представником, що діяла в момент такого підписання на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

За умовами вказаного попереднього договору Продавець зобов`язався у строк, що не перевищує один місяць з моменту набрання законної сили ухвали або рішення суду про зняття заборони на відчуження майна, але не пізніше 16 січня 2020 року укласти основний договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна у вигляді 1/4 частини будівлі літ. А-2 в будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1 попереднього Договору).

Пунктом 2 попереднього Договору визначено, що продаж майна за основним договором повинно бути вчинено за 600 000 грн 00 коп, що еквівалентно 21 000 доларів США.

У пункті 3 попереднього Договору зазначено, що за домовленістю сторін, до укладання Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором, покупець сплатив готівкою, а продавець отримав в якості авансу 600 000 грн 00 коп, що еквівалентно 21 000 доларів США. Сума авансу підлягає заліку в вартість майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 22).

Так, обставина отримання Продавцем вказаних грошових коштів сторонами під час судового розгляду даної цивільної справи не оспорювалась.

Також сторонами визнано, що до 16 січня 2020 року основний договір купівлі -продажу нерухомого майна у вигляді 1/4 частини будівлі літ. А-2 в будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до пункту 1 попереднього Договору, укладено не було.

Матеріалами справи підтверджено, що після смерті ОСОБА_3 єдиною особою, яка звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини є відповідач ОСОБА_2 , однак постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. відповідачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт, згідно ухвали Ленінського районного суду від 05 грудня 2019 року по цивільній справі № 205/6439/16 (а.с. 24).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з огляду на недоведеність суду обставини пред`явлення вимоги позивачем, як кредитором спадкодавця, до відповідача, як спадкоємця, у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, а також недоведеності актуальної вартості спадкового майна, дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог у повному обсязі, як недоведених за допомогою надання суду достатніх, належних та допустимих доказів щодо обставин, наявність яких повинен встановити суд при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відносини щодо укладення, виконання та припинення попереднього Договору регулюються статтею 635 ЦК України, а саме частиною 1, якою визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно з частиною 3 статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що відповідач є фактично стороною за вказаним попереднім договором, а відтак має повернути вказану суму отриману в якості авансу грошових коштів.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Як було встановлено судом першої інстанції, беручи на себе зобов`язання укласти основний договір не пізніше 16 січня 2020 року, Продавець таке зобов`язання фактично не виконав у зв`язку із своєю смертю. При цьому, дійсно відповідач підписав вказаний попередній договір, проте як представник Продавця, про що є відповідне застереження за текстом договору.

Отже, з огляду на зміст такого договору та загальні засади цивільного законодавства, що врегульовують зобов`язальне право, сторонами вищевказаного попереднього договору є саме позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тобто, відповідач у вказаних зобов`язальних правовідносинах є лише представником, яка здійснювала відповідні юридично значимі дії від імені та в інтересах іншої особи - ОСОБА_3 , який і визначався відповідною стороною у такому попередньому договорі.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, адже ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Отже, спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто, безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Так, матеріалами справи підтверджується, що єдиною особою, яка претендує на отримання прав на спадкову масу після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідач по справі.

Разом з тим, згідно матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. щодо майна померлого ОСОБА_3 , відповідач, як спадкоємець, претендує на отримання спадщини у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що вказаним приватним нотаріусом винесено відповідну постанову.

У свою чергу, позивач по справі є кредитором по відношенню до спадкоємців вказаної померлої особи, проте з матеріалів вищевказаної спадкової справи судом першої інстанції було встановлено, що будь-яких претензій від кредитора ОСОБА_1 такі матеріали не містять.

Водночас, згідно ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц (провадження № 61-3911св19) зазначено, що правовідносини, які виникли між кредитором (позичальником) та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України (з урахуванням положень статті 1281 ЦК України). При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати зокрема такі обставини: 1) чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України; 2) коло спадкоємців, які прийняли спадщину; 3) при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); 4) при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивача не можна вважати особою, яка пред`явила, як кредитор, вимогу спадкоємцям боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України.

Крім того, на підтвердження вартості вказаного спадкового майна до суду першої інстанції було надано звіт про оцінку майна від 16 січня 2008 року, згідно якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 478 683 грн 00 коп, тоді як він стосується лише квартири №4 , а не усього спадкового майна, та є виконаним у 2008 році, тобто, майже 13 років тому.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що 16 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від імені якого, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, діяла як представник - відповідач ОСОБА_2 , було укладено попередній договір купівлі-продажу 1/4 частини будівлі літ. А-2 в будівлях та спорудах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, згідно умов пункту 1, Продавець зобов`язався у строк, що не перевищує один місяць з моменту набрання законної сили ухвали або рішення суду про зняття заборони на відчуження майна, але не пізніше 16 січня 2020 року укласти основний договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, однак ОСОБА_3 таке зобов`язання фактично не виконав у зв`язку із своєю смертю. Разом з тим, позивачкою, як кредитором спадкодавця, не було пред`явлено вимогу до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, та не було доведено актуальної вартості спадкового майна, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова