ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1597/22 Справа № 203/2078/20 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Ідея Банк"

на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання кредитного договору частково недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2020 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що 02.05.2018 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Z75.00401.003896756. Відповідно до ч.2 п.1.10 договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до п.6 Графік щомісячних платежів за кредитним договором та п.6.1 щомісячні внески наведені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_1 . Вважає, що відповідач скористався її необізнаністю, кредитний договір укладений з грубим порушенням прав споживача, містить умови, які є несправедливим, суперечать принципам сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача. 02.05.2018 року вона отримала кредитні кошти в сумі 42158 грн. Відповідно до п.6 Графіку щомісячних платежів визначена загальна сума кредиту 49999 грн., проценти за користування кредитом 10379 грн. 22 коп., платежі за додаткові та сукупні послуги 71518 грн. 56 коп. Свої обов`язки за кредитним договором вона виконала в повному обсязі, за період з 01.06.2018 року по 30.04.2020 року сплатила кошти в сумі 56870 грн. Зазначена в договорі сума в розмірі 71518 грн. 56 коп., як плата за додаткові та сукупні послуги, встановлена несправедливо та незаконно. В зв`язку з цим, посилаючись на положення ст.ст.203,215 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка просила визнати недійсними з моменту укладання положення п.1.10 та п.6 кредитного договору від 02.05.2018 року №Z75.00401.003896756 щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним - задоволено повністю.

Визнано недійсним з моменту укладення положення п.1.10 та п.6 кредитного договору від 02 травня 2018 року №Z75.00401.003896756, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство «Ідея Банк»), щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі АТ "Ідея Банк" на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року просить заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, судові витрати покласти на позивача.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ "Ідея Банк" на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року просить заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.05.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство «Ідея Банк») укладено кредитний договір №Z75.00401.003896756, відповідно до умов п.п.1.1,1.2 якого було передбачено надання банком позичальнику кредиту на поточні потреби в сумі 49999 грн. на строк 48 місяців.

Пунктом 1.10 кредитного договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банком позичальником із використанням різних каналів зв`язку; позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Графік щомісячних платежів за кредитним договором наведений в таблиці в пп.6.1 п.6 кредитного договору. Зокрема, в графі 7.4 таблиці визначено щомісячну плату за обслуговування в розмірі 1489 грн. 97 коп., що за весь період становить 71518 грн. 56 коп.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Предмет договору та цільове використання кредиту, зазначені в п.1.1 кредитного договору, з огляду на положення п.23 ч.1 ст.1, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору), свідчать про укладення між сторонами договору про споживчий кредит, а тому особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011, з якого вбачається, що положення пп.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (який набрав чинності 10.06.2017 року, тобто був чинним на момент укладення спірного кредитного договору 02.05.2018).

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Крім того, за змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 26.06.2019 року у справі №686/5078/18 та від 16.08.2019 року у справі №357/14311/17) які стосується безпосередньо кредитних договорів, укладених Акціонерним товариством «Ідея Банк».

За умовами п.1.10 кредитного договору №Z75.00401.003896756 від 02.05.2018 року вбачається, що останніми встановлено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо, про стан рахунку, за опрацювання запитів позичальника, тобто має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, плата за ці послуги становить 1489 грн. 97 коп. щомісячно, а за весь період, на який видано кредит, становить 71518 грн. 56 коп., що є більшим за розмір кредиту та процентів за користування останнім разом взятих.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом визнання недійсними з моменту укладання положення п.1.10 та п.6 кредитного договору від 02.05.2018 року №Z75.00401.003896756 щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги, що плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена п.1.10 та 6 договору, носить інший правовий характер, а саме: що це супутня послуга, яка надається банком для обслуговування кредитної заборгованості в цілому та не пов`язана із зверненням споживача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, встановлення позивачу плати за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», свідчить про те, що такі положення кредитного договору є несправедливими (частини перша-п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів») та обґрунтовано визнані судом першої інстанції недійсними.

Згідно з пунктом 1.10 кредитного договору від 02 травня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.Тобто, оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Крім того, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положення спірного кредитного договору №Z75.00401.003896756 від 02.05.2018 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

До аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19, провадження № 61-22778св19, у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Доводи апеляційної скарги, що судова практика Верховного суду, яка застосована в рішенні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська, стосується кредитних договорів, які укладені до прийняття Закону України "Про споживче кредитування", колегія суддів вважає безпідставними, оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Ідея Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова