Справа № 133/3100/18
Провадження № 22-ц/801/567/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 рокуСправа № 133/3100/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №133/3100/18 за поданням головного державного виконавця Козятинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Василюка А. І. про звернення стягнення на майно,

за апеляційною скаргою Козятинського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрально - західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року, яка постановлена суддею Кучерук І.М. в Козятинському міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 06 грудня 2022 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року Державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення розміру часток у спільні сумісній власності, в якому просив визначити частку майна ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 , яким він володіє спільно з ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_1 зареєструвати право власності на 1/2 частини вул. Тухачевського (Щаслива) у с. Козятині Козятинського району Вінницької області.

Подання мотивував тим, що на виконанні в Козятинському міськрайонному відділі ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) знаходиться виконавчий лист, виданий 08 липня 2019 року Козятинським міськрайонним судом у справі №133/3100/18, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 120256,74 грн. Боржник рішення суду не виконує.

В результаті проведених державним виконавцем заходів було описано та арештовано майно боржника, якого згідно з висновком експерта недостатньо для виконання рішення суду. Частина арештованого майна була реалізована та кошти в розмірі 2202,27 грн перераховано стягувачу. В межах зазначеного виконавчого провадження встановлено відсутність доходів у боржника. За боржником зареєстровано автомобіль МАЗ, який арештований та переданий на реалізацію, однак не реалізовано через відсутність покупців. Відсутність майна, належного боржнику, на яке можна звернути стягнення, робить неможливим виконання рішення суду.

При цьому зазначає, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 1985 року. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В подальшому державний виконавець уточнив прохальну частину подання та просив звернути стягнення на 1/2 частку будинку АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 з метою виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року у справі №133/3100/18. Вказує на те, що, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ним під час шлюбу, звернення може бути стягнуто на 1/2 ідеальну частку будинку АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 .

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року в задоволенні подання відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Козятинський відділ державної виконавчої служби подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала суду постановлена з метою затягування часу для виконання рішення суду, уникнення повернення боргу зі сторони боржника та надання часу для реалізації його майна, тому вона є незаконною, яка постановлена з порушенням норм процесуального права. Просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що на виконанні в Козятинському міськрайонному відділі ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) знаходиться виконавчий лист, виданий 08 липня 2019 року Козятинським міськрайонним судом у справі №133/3100/18, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 120256,74 грн.

Державним виконавцем 09 липня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59489189. В подальшому накладено арешт на майно боржника. В межах зазначеного виконавчого провадження встановлено відсутність доходів у боржника.

Боржник ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 1985 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Козятинської сільської ради №05-23-06 від 09 жовтня 2015 року вулицю Тухачевського перейменовано на вулицю Щасливу.

Актом інвентаризації та впорядкування нумерації об`єктів житлового фонду та інших забудов с. Козятина та в АДРЕСА_3 , який затверджено рішенням Козятинської сільської ради №48 від 30 жовтня 2015 року, будинок АДРЕСА_4 змінено на АДРЕСА_5 .

Змінюючи прохальну частину подання, державний виконавець послався на дані, які зазначені у вказаному вище акті, вважаючи, що боржнику ОСОБА_1 належить будинок АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності, при цьому керувався ст.443 ЦПК України.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно пункту 3 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

У статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» законодавець визначив, у якому порядку звертається стягнення на об`єкти нерухомого майна фізичної особи.

Частинами третьою-четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно з вимогами частини десятої - одинадцятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Системне тлумачення статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», статті 440 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що виконавець має право звернутися до суду з поданням у випадку, якщо наявне нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за боржником. При цьому під нерухомим майном слід розуміти земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Останні можуть виступати об`єктами права.

Таким чином, до звернення з відповідним поданням до суду виконавець повинен здійснити всі інші передбачені Законом заходи для належного виконання судового рішення та довести цей факт у суді, а також встановити наявність нерухомого майна у боржника, яке є фактично його власністю, однак право власності зареєстровано за іншою особою. Окрім того, одночасно суд має дослідити факт наявності у боржника грошових коштів або рухомого майна, завдяки яким можна задовольнити вимоги стягувача.

Звертаючись до суду з цим поданням, державним виконавцем зазначено, що судове рішення про стягнення із боржника коштів не виконується, оскільки право власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 не зареєстроване в установленому Законом порядку за боржником.

З огляду на вказане просив в межах виконання виконавчого провадження № 59489189, звернути стягнення на 1/2 частку будинку АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 з метою виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року у справі №133/3100/18, право власності на які не зареєстроване в установленому законом порядку.

Апеляційний суд звертає увагу, що в даному випадку виконавець має довести в суді, що спірне нерухоме майно дійсно не зареєстроване за боржником, але при цьому має статус нерухомого майна, тобто може виступати об`єктами цивільного обороту. Підтвердженням цього може бути інформація БТІ, Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна тощо.

Також виконавець має надати докази того, що боржник фактично є володільцем майна. Підтвердженням може бути свідоцтво про право на спадщину, договір купівлі-продажу нерухомого майна, рішення суду тощо.

Згідно з приписами статті 18 Закону України «Про основи містобудування» закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що головними умовами для задоволення подання виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є такі: здійснення усіх передбачених Законом заходів для належного виконання судового рішення; відсутність у боржника грошових коштів або рухомого майна, завдяки яким можна задовольнити вимоги стягувача; наявність нерухомого майна та належних доказів, які підтверджують факт, що нерухоме майно за боржником не зареєстроване, однак зареєстроване за іншою особою; наявність належних доказів, які підтверджують факт, що боржник є «фактичним» власником майна; у випадках, передбачених законодавством, майно введено в експлуатацію.

Проте державним виконавцем існування всіх зазначених підстав не доведено, що свідчить про відсутність законних підстав для задоволення заяви державного виконавця.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що державним виконавцем, ініціюючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано, не враховано норми ч.10 ст.440 ЦПК України, та не надано суду жодних доказів щодо статусу відповідного нерухомого майна, зокрема про те, що право власності на нього дійсно ні за ким не зареєстровано, а також доказів щодо визначення та вартості частки майна боржника необхідних для здійснення виконання за виконавчим документом.

Також апеляційний суд звертає увагу, що державним виконавцем не надано й докази (довідки органів місцевого самоврядування), які підтверджують, що ОСОБА_1 фактично є володільцем відповідного майна, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме - частини будинку по АДРЕСА_2 .

Рішення Козятинської сільської ради №05-23-06 09 жовтня 2015 року «Про перейменування вулиць, провулків на території Козятинської сільської ради та впорядкування нумерації об`єктів нерухомого майна даних вулиць» та акт проведення інвентаризації та впорядкування нумерації об`єктів житлового фонду та інших забудов (т.1 а.с.79 82), лише підтверджує зміну назв вулиць та номерів будинків, проте не підтверджує, що ОСОБА_1 фактично є володільцем відповідного майна, яке не зареєстровано за ним в установленому законом порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що приватний виконавець передчасно звернувся до суду з поданням, не виконавши усі дії з примусового виконання судового рішення у порядку, встановленому Законом № 1404-VІІІ.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року, а тому підстави для її скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального закону.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Козятинського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрально - західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) залишити без задоволення.

Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.