ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 667/9278/15-ц Головуючий в 1 інстанції Ус О.В.
Номер провадження 22-ц/819/421/22 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Юськів І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

24 листопада 2015 р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - відповідач) про визнання порушеним права позивача, як споживача фінансових послуг банку, визнання недійсним кредитного договору №HECFGK00002015 від 21 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Приватбанк».

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 21 вересня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір №HECFGK00002015, згідно якого банк зобов`язався надати позивачу кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 73950,00 доларів США на придбання житла. 25.01.2011р. між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою визначено розмір кредиту в сумі 90 139,37 доларів США.

За позицією позивача, зазначений вище кредитним договір від 21.09.2007р. №HECFGK00002015 укладений з суттєвим порушенням вимог законодавства, з використанням елементів нечесної підприємницької практики та порушенням прав позивача, як споживача фінансових послуг.

Так, в порушення вимог ч.3 п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» відповідач у спірному договорі не здійснив опис сукупної вартості кредиту, не зазначив вид та предмет кожної супутньої послуги, не зазначив про абсолютне значення подорожчання кредиту, відсутнє попередження позичальника про настання валютних ризиків, не зазначено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, не визначено строк дії кредитного договору, не визначив порядок припинення його дії, відсутня істотна умова про дострокове розірвання кредитного договору, не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору, відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення, не здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування, не встановлено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Позивач вважає, що наявність в спірному договорі зазначених вище порушень є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним.

Крім того позивач зазначає, що оскаржуваний кредитний договір укладений під впливом обману з боку банку, з одночасним використанням ним елементів нечесної підприємницької практики, оскільки фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. З огляду на викладене спірний кредитний договір є недійсним також в силу ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист праві споживачів».

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що умовами спірного кредитного договору визначено його істотні умови, а саме суму кредиту, відсоткову ставку, строк та порядок його погашення. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що банк при укладанні кредитного договору здійснював нечесну підприємницьку практику та, використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг, ввів його в оману щодо істотних умов кредитування. Під час укладання оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Позивачем не спростовано, що під час укладання кредитного договору він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину та всі його істотні умови.

Висновок проведеної судово - економічної експертизи, як підставу визнання кредитного договору недійсним, суд визнав неналежним доказом, оскільки вказаний висновок свідчить лише про можливість зменшення розміру кредитної заборгованості позичальника, і не може бути в силу вимог закону правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також сторона позивача не довела порушення банком вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та положень ст. 19 цього Закону.

Оспорюваний кредитний договір містить положення, яким передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому положення договору, які передбачають їх сплату, є нікчемними. Разом з тим суд зазначив, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Також суд відхилив доводи позивача, що умови кредитного договору є несправедливими через підвищення курсу долара США, оскільки укладення кредитного договору в іноземній валюті за безпосередньою згодою позичальника не є самостійною підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21.10.2021р. скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення порушено вимоги закону щодо повноти і всебічності з`ясування всіх обставин справи та доказів, не досліджено докази в судовому засіданні, а також не застосовано норми закону, які підлягають застосуванню для правильного вирішення справи. Крім того, судом не перевірено усі обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог та не надано мотивування усім доводам, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду.

Так, щодо висновку суду про свободу договору та добровільну згоду позичальника з його умовами на момент підписання, апелянт зазначає, що урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах по справі №175/2241/17 від 24.04.2020, у справі №1609/6647/12 від 30.09.2020, від 25.05.2020 по справі №646/2374/18.

Зокрема, свобода договору при укладанні договору споживчого кредиту не є абсолютною та обмежується спеціальними нормами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій встановлено мінімальний перелік інформації для споживача, який в обов`язковому порядку повинен бути викладений кредитором в змісті конкретного договору.

Проте поза увагою суду залишились обставини щодо недотримання відповідачем зазначених принципів і вимог законодавства щодо розумності і справедливості при укладанні спірного договору.

Крім того поза увагою місцевого суду залишилось те, що під час укладання кредитного договору відповідач:

-не навів належний графік платежів, а саме не визначив порядок і алгоритм розподілу щомісячного платежу, які банк мав зарахувати з кожного щомісячного платежу на погашення основної заборгованості, відсотків, суми винагороди та комісії;

-не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості;

-у кредитному договорі відсутнє застереження щодо валютних ризиків для споживача та не викладено методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання;

-не розкрив умови відкриття, ведення та закриття банківських рахунків позичальника;

-не зазначив про банківські тарифи та всі суми платежів, які споживач повинен сплатити за спірним кредитним договором для його укладання та виконання, у тому числі на користь третіх осіб;

-не визначив порядок припинення дії кредитного договору;

-відсутня істотна умова про дострокове розірвання кредитного договору.

Також суд не надав належної оцінки тим обставинам, що банк приховав від позичальника повну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та вказав у спірному кредитному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позивача в оману щодо реальної ціни кредиту та фінансових послуг банку.

Сукупність наведених обставин, на думку апелянта, підтверджується також висновком експерта №2555 від 12.07.2018 за результатами проведення судово - економічної експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 21 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір №HECFGK00002015.

Згідно п. 7.1 договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 21.09.2007 по 21.2027 включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 73 950,00 доларів США на наступні цілі: придбання житла 59 500,00 доларів США, а також у розмірі 14 450 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбаченому п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 договору.

Як вбачається зі змісту позову та доводів апеляційної скарги, недійсність вказаного договору згідно ст. 215 ЦК України ОСОБА_1 пов`язує з відсутністю у вказаному договорі визначених законом істотних умов, які необхідні для його укладання. Крім того зазначає, що вказаний договір укладено ним під впливом обману зі сторони відповідача, що також згідно ст. 230 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Також вказує, що при укладанні договору Банк діяв на свою користь, з використанням нечесної підприємницької практики, що згідно ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про його недійсність.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. (ч.1-2 ст. 203 ЦК України)

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.3 ст. 203 ЦК України)

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. (ч.4 ст. 203 ЦК України)

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. (ч.5 ст. 203 ЦК України)

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст. 203 ЦК України)

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, в якості підстави для визнання оспорюваного договору недійсним згідно ст. 215 ЦК України позивач зазначає, зокрема, його невідповідність вимогам чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168 (далі - Правила); Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Закону України «Про банки і банківську діяльність»; Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Пунктом 3 Правил (тут і далі в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) визначено вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору.

Так, згідно п.п.3.1 п.3 вказаних Правил банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з

урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:

-значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

-перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

-перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під

час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно п.3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі

строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пунктом 3.3 Правил передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

-реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

-абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його

обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Згідно п.3.4 Правил Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити:

-вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу;

-обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо);

-про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням;

-правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Вимоги щодо обов`язкових складових договору про надання споживчого кредиту визначені також в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакцій, чинній на дату укладання спірного договору), згідно частини четвертої якої У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови

надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 3.5 Правил визначено, що Банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). (п.3.6 Правил)

Якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов`язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. (п.3.7 Правил)

Згідно п.3.8 Правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки

зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору від 21.09.2007р. №HECFGK00002015, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , сторонами досягнуто домовленості про отримання останнім, як позичальником, кредитних коштів готівкою через касу у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 73950,00 доларів США, у тому числі для придбання житла - 59 500,00 доларів США та на сплату страхових платежів в сумі 14 450,00 доларів США.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що детальний опис загальної вартості кредиту наведено у п.6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Згідно п. 7.1 договору погашення кредиту здійснюється зі сплатою відсотків у сумі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості, а також винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. (п.7.1 Договору)

Цим же пунктом договору визначено період сплати з 21 по 28 число кожного місяця та зазначено, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 741,00 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним вісотковим ставкам. (п.6.4 договору)

Пунктом 6.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Отже, враховуючи обізнаність при підписанні договору ОСОБА_1 про розмір щомісячного погашення за користування кредитом, який є незмінним протягом усієї дії кредитного договору, а також зі строком кредитування, він мав об`єктивну можливість обрахувати сукупну вартість кредиту та оцінити доцільність отримання кредиту на запропонованих банком умовах.

Сам по собі факт відсутності окремого документу з графіком погашення платежів, за наявності детальної інформації у змісті договору щодо сум регулярних платежів та періоду їх сплати, не може бути підставою для висновків про невідповідність договору вимогам закону та, як наслідок, не може мати наслідком визнання такого договору недійсним.

Посилання апелянта на відсутність у кредитному договорі умов щодо відкриття банківського рахунку також є необґрунтованими, оскільки п.3.5 розділу 3 «Порядок розрахунків» кредитного договору передбачено, що для погашення заборгованості за даним договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування кредитом, позичальник надає Банку кошти на рахунки, передбачені п.1.2 даного договору для зарахування коштів.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком. Номер рахунку зазначений у п.7.2 Договору.

Згідно п.7.2 договору для його виконання Банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Таким чином, сторонам узгоджено строк та спосіб проведення розрахунків, визначено порядок відкриття банківського рахунку і порядок його поповнення позичальником.

Щодо посилання позивача на невідповідність оспорюваного договору вимогам п.7,8,9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме відсутність у його змісті строку дії договору, порядку припинення та відповідальності кредитора при порушенні умов договору щодо умов повернення і зарахування кредиту, то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 631 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору) строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Розділом 5 «Термін дії договору і порядок зміни умов договору» передбачено, що у випадку оформлення кредиту під заставу житла даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п.7.1, а також сплати страхових платежів, згідно п.2.1.3, 2.2.7 - набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, а в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених ним сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Зі змісту п.7.1 договору вбачається, що кредитні кошти надано Банком позичальнику на строк з 21.09.2007 по 21.09.2027 рік.

Наведені обставини свідчать про узгодження сторонами договору строку його дії, що завершується моментом виконання ними зобов`язань за цим договором.

Щодо доводу апелянта про відсутність у спірному договорі умов про порядок його припинення, то суд зазначає, що згідно ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Пунктом 5.3 зазначеного договору передбачено, що припинення його дії здійснюється відповідно до діючого законодавства.

Главою 50 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання договору) визначено наступні підстави для припинення зобов`язання: внаслідок його виконання; переданням відступного; шляхом зарахування зустрічним однорідних вимог; за домовленістю сторін; внаслідок прощення боргу тощо.

Таким чином, сторонами у кредитному договорі від 21.09.2007р. №HECFGK00002015 визначено умови його припинення у порядку та з підстав, визначених законодавством, що узгоджується з вимогами ст. 598 ЦК України та п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Щодо посилання апелянта на відсутність в договорі умов щодо відповідальності кредитора за його невиконання або неналежне виконання, то суд зазначає, що пунктом 4.2 договору передбачено, що у випадку невиконання Банком зобов`язань по видачі кредиту згідно п.2.1.1. даного договору за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п.2.2.7 даного договору, банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов`язання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.6 даного договору).

Враховуючи, що оспорюваний договір містить умови щодо відповідальності кредитора при порушенні його умов, тому доводи апелянта про невідповідність договору вимогам п.9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є необґрунтованими.

Щодо доводу скаржника про відсутність в оспорюваному договору застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення, то суд зазначає, що обов`язок банку забезпечити збереження банківської таємниці на момент виникнення спірних правовідносин був визначений ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Апеляційний суд звертає увагу, що договір за своїм правовим значенням є домовленістю сторін про взаємні права та обов`язки. Сторони мають право врегулювати у договорі відносини, які не врегульовані актами цивільного законодавства. При цьому, умови договору не можуть суперечити імперативним приписам закону, які передбачають обов`язок тієї чи іншої сторони вчинити чи утриматися від вчинення дій.

Враховуючи, що обов`язок банку забезпечити збереження банківської таємниці, незалежно від домовленості сторін, прямо визначений нормою ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність», тому відсутні підстави для її дублювання у змісті договору, а тому її відсутність не є підставою для визнання договору таким, що не відповідає вимогам закону.

Щодо посилання апелянта на відсутність в оспорюваному договорі інформації про умови іпотечного кредитування та інфляційного застереження, то суд вказує наступне.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) іпотечний борг - основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов`язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця.

Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Отже, інформація про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу має бути розкрита кредитодавцем до укладання договору про іпотечний борг, а не у самому договорі, а тому посилання ОСОБА_1 на відсутність вказаної інформації, як підставу для визнання договору недійсним, є необґрунтованим.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, в обґрунтування підстав для визнання кредитного договору від 21.09.2007 р. №HECFGK00002015 недійсним позивач зазначає положення Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено права споживачів, механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено право споживача на інформацію.

Частиною 7 вказаної статті передбачено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:

1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;

2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків;

3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Пунктом 7 ч.1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, у разі невиконання кредитодавцем перед укладенням договору про надання споживчого кредиту обов`язку щодо надання споживачу інформації, визначеної ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальник має право за визначених законом обставин на відшкодування збитків та/або розірвання договору, а не визнання його недійсним, як це помилково вважає апелянт.

Щодо посилання апелянта на укладення оспорюваного договору під впливом обману та використанням банком нечесної підприємницької практики, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що при укладенні оспорюваного кредитного договору був введений в оману відповідачем, оскільки останнім приховано достовірну інформацію про кінцеву сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту, а також про валютні ризики та покладення їх на споживача.

З наведених вище обставин судом встановлено, що умовами оспорюваного договору від 21.09.2007 р. №HECFGK00002015 визначено загальну суму кредиту, щомісячного погашення за користування кредитом, який є незмінним протягом усієї дії кредитного договору, строк кредитування, розмір відсоткової ставки, види та вартість супутніх послуг, що свідчить про наявність у позичальника об`єктивної можливості обрахувати сукупну вартість кредиту та оцінити доцільність отримання кредиту на запропонованих банком умовах.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17, у разі встановлення, що позичальнику не була надана повна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

Наведене свідчить про те, що сам по собі факт відсутності значення сукупної вартості кредиту, за наявності повної та достовірної інформації про її складові, а також відсутності інших достатніх даних для визнання умов договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо введення позивача в оману, не може бути підставою для висновку про застосування кредитором нечесної підприємницької практики.

Посилання позивача на те, що банк не надав жодної інформації та не попередив про валютні ризики, також є необґрунтованими, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Висновок експерта за результатами проведення судово - економічної експертизи від 12.07.2018р. №2555, на який посилається позивач як на доказ нечесної підприємницької практики з боку відповідача, не спростовує обізнаність та погодження ОСОБА_1 з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі, і з сукупною вартістю кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за кредитним договором та сукупної вартості кредиту у вигляді абсолютного здороження кредиту.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови кредитного договору викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування; відповідач підписав кожну сторінку кредитного договору, протягом 8 років з дня його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, частково виконував його умови.

Оскільки в результаті розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при його укладанні діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, позивачем не доведено факт укладання договору на умовах, що обмежують його права як споживача та факт його укладання з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, а аргументи апеляційної скарги визнані судом необґрунтованими, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору від 21.09.2007 р. недійсним.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене підстави для задоволення скарги та скасування рішення суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В. Кутурланова

________________ В.В.Майданік