КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/434/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Савицького О.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа ОСОБА_3 про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовувала тим, що 24 лютого 2006 року між нею та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір № 1670pvi-02-06, за умовами якого банк надав їй кредит в розмірі 80000 доларів США строком з 24 лютого 2006 року по 23 лютого 2026 року включно зі сплатою 12 % річних. Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 23 лютого 2026 року шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 882 доларів США; у складі ануїтетного платежу також сплачується процент за користування кредитними ресурсами. Згідно п. 4.7 кредитного договору позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів в розмірі 767,60 грн. Пунктом 7.7 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 4040 грн. Комісія сплачується позичальником у момент укладення цього договору на вказаний рахунок.

Вважала, що кредитний договір № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року є недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, оскільки умови кредитного договору, якими визначений обов`язок сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову комісію за надання кредиту та здійснення розрахунково-касового обслуговування, є такими, що суперечать нормам чинного законодавства, і є несправедливими умовами договору щодо неї як споживача відповідно до ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», і є підставою для визнання цих умов недійсними з момент укладення договору.

Вказувала, що щомісячна комісійна винагорода за надання кредитних ресурсів, яку вона сплачувала на користь банку, фактично є компенсацією сукупних послуг банку за її рахунок, що є незаконним, тим більше, що згідно абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Відповідно до проведеного економічного дослідження від 28 січня 2019 року № 2731, сукупна вартість кредиту у грошовому виразі на момент укладення кредитного договору становила 183460,22 доларів США при тому, що вона отримала кредит у сумі 80000 доларів США; у рахунок погашення основного боргу, відсотків, додаткової комісії за кредитним договором за період з 24 лютого 2006 року по 10 листопада 2015 року нею було сплачено в рахунок погашення основного боргу 50786,49 доларів США, відсотків 56128,13 доларів США, комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів 11194,32 доларів США, а всього 118108,94 доларів США.

З урахуванням вищевикладеного, умови кредитного договору, за якими вона повинна була сплачувати відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще і додаткову щомісячну комісію та окремо комісію за розрахунково-касове обслуговування, є несправедливими умовами та згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними, відтак сплачена нею комісійна винагорода в сумі 11194,32 доларів США на підставі недійсного пункту договору має бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

На підставі вищевикладеного просила визнати кредитний договір № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року, укладений нею з ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині п. 4.7 щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в сумі 767,60 доларів США, що на дату укладення кредитного договору складало 152 доларів США, недійсним з моменту укладення договору; визнати кредитний договір № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року, укладений нею з ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині п. 7.7 щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за розрахунково-касове обслуговування у сумі 4040 грн., що по курсу НБУ на дату платежу 24 червня 2006 року склало 800 доларів США, недійсним з моменту укладення договору; зобов`язати ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державну іпотечну установу здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію на суму 11194,32 доларів США в рахунок сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах, що передбачені умовами кредитного договору № 1670pvi-02-06 від 26 лютого 2006 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року позов задоволено частково, визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року, укладений ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в частині пунктів 4.7 та 7.7 щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в сумі 767,60 грн., що по курсу НБУ на дату укладення договору складало 152 доларів США, та щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за розрахунково-касове обслуговування в сумі 4040 грн., що по курсу НБУ на дату укладення договору складає 800 доларів США; в решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що відмовляючи в задоволенні позову про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, нею заявлено не було, така вимога з огляду на спеціальну норму ст. 216 ЦК України є неналежним способом захисту права, проте ці висновки суду не відповідають вимогам ст. 16, 216, 509, 510, 512, 514, 516 ЦК України.

Вважала, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що згідно положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини; строк дії договору не закінчився - 23 лютого 2026 року; за умовами кредитного договору, які були визнані судом недійсними, ОСОБА_1 сплатила грошові кошти в сумі 11194,32 доларів США; право вимоги за кредитним договором було передано відповідачу Державній іпотечній установі без врахування сум грошових коштів, які були сплачені ОСОБА_1 на підставі недійсних пунктів договорів і ОСОБА_1 нарахована заборгованість по сплаті кредиту.

Наводила правові висновки Верховного Суду, згідно яких нікчемність окремих пунктів кредитного договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника, і сплачені платежі, безпідставно нараховані банком на підставі нікчемних умов кредитного договору, підлягають зарахуванню у рахунок погашення загальної суми заборгованості; таким чином, належна до стягнення сума заборгованості за кредитним договором підлягає зменшенню на суму сплачених платежів, передбачених нікчемними пунктами кредитного договору.

Від відповідача Державної іпотечної установи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив застосувати строки позовної давності до вимоги ОСОБА_1 щодо зменшення суми заборгованості, відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги. Відповідач посилався на те, що вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, ОСОБА_1 ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі заявлено не було, при цьому вимога про зобов`язання відповідача зарахувати сплачену позивачем плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним договором з огляду на спеціальну норму ст. 216 ЦК України не є належним способом захисту права, а тому суд першої інстанції законно не знайшов правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в даній частині вимог.

Вказував, що Державна іпотечна установа як новий кредитор, що не є банківською установою в силу закону, не отримувала прав вимоги за п. 4.7, 7.7 кредитного договору. Починаючи з 17 вересня 2015 року до нового кредитора в силу закону не перейшло право вимоги за п. 4.7, 7.7 кредитного договору. Про положення оскаржуваних пунктів кредитного договору апелянту було відомо з моменту укладення договору 24 лютого 2006 року. Пункт 7.7 кредитного договору щодо одноразової сплати 4040 грн. комісійної винагороди припинив свою дію виконанням в момент укладення договору 24 лютого 2006 року. Пункт 4.7 кредитного договору щодо сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 767,60 грн. в добровільному порядку виконувався позивачем до моменту набрання чинності п. 1.2 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року - до 17 вересня 2015 року.

Вказував, що апелянт не надав докази, що новий кредитор отримав від первісного кредитора кошти на виконання умов кредитного договору, в тому числі і платежів, встановлених п. 4.7, 7.7 цього договору, починаючи з 2006 року.

Звертав увагу, що ОСОБА_1 просить зменшити свої зобов`язання на 11194,32 долари США, хоча валютою зобов`язання по сплаті комісійної винагороди є гривня.

Вважав, що позивач вводить суд в оману, повідомляючи, що при укладенні кредитного договору та похідних договорів були порушені права споживачів, і не пояснює суду, в чому саме порушені права споживачів саме в 2021 році, через 15 років після укладення кредитного договору.

Зазначив, що вимога про перерахунок суми заборгованості за кредитним договором внаслідок начебто недійсності п. 4.7, 7.7 кредитного договору не підлягає задоволенню, оскільки заявлена з пропуском строків позовної давності. Визначений у договорі строк повернення кредитних коштів до 23 лютого 2026 року не змінює строки позовної давності за вимогами про зменшення суми заборгованості за кредитними договором за пунктами кредитного договору, які в добровільному порядку виконувались позивачем з 24 лютого 2006 року по 01 жовтня 2015 року на користь первісного кредитора, який не є учасником у цій справі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині задоволення вимог про визнання недійсними п. 4.7, 7.7 кредитного договору рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові в частині зобов`язання відповідачів здійснити перерахунок внесених нею з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену комісію та комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в рахунок сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах, суд першої інстанції виходив з того, що вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, позивачем заявлено не було, а заявлені нею вимоги, з огляду на спеціальну норму ст. 216 ЦК України, не є належним способом захисту права.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 24 лютого 2006 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», кредитний договір № 1670pvi-02-06 (а. с. 8 - 12 т. 1), за умовами якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 80000 доларів США з оплатою по процентній ставці 12 % річних; позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 23 лютого 2026 року, погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 882 доларів США. В складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.

Згідно п. 4.7 кредитного договору, позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 767,60 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № НОМЕР_1 . Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода банку сплачується позичальником щомісяця, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів.

Згідно п. 7.7 кредитного договору, позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 4040 грн. одноразово. Комісія сплачується позичальником у момент укладення цього договору на рахунок № НОМЕР_2 .

На а. с. 16 - 21 т. 1 знаходяться копії додаткових угод до кредитного договору № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року.

11 лютого 2015 року Державна іпотечна установа та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору (а. с. 120 - 126 т. 1); вартість прав вимоги дорівнює сукупній заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік яких зазначений у додатку № 1 до договору станом на дату укладення цього договору. Вартість прав вимоги визначається як загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором, зазначеної у вимозі про погашення заборгованості за фінансовим кредитом, надісланої первинному кредитору новим кредитором. Загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором складається з непогашеної суми основного боргу, суми нарахованих процентів, суми розрахованих пені і штрафів.

В межах даного договору на користь Державної іпотечної установи відступлено право вимоги за кредитним договором № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року, укладеного з ОСОБА_1 (а. с. 125 т. 1).

На а. с. 128 - 130 т. 1 наявна копія довідки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 23 листопада 2015 року про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані для забезпечення Державній іпотечній установі згідно договору застави майнових прав № 17/4 від 11 лютого 2015 року станом на 17 вересня 2015 року, зокрема, залишок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1670pvi-02-06 становить 1 495 204,41 грн.

На а. с. 131 т. 1 знаходиться виписка з додатку № 2 «Довідка про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані забезпечення Державній іпотечній установі згідно договору застави майнових прав № 17/4 від 11 лютого 2015 року станом на 17 вересня 2015 року», згідно якої розмір заборгованості боржника за кредитним договором 80000 доларів США, залишок заборгованості боржника у валюті кредиту станом на 17 вересня 2015 року - 29488,89 долари США, в гривневому еквіваленті - 642649,79 грн.

На а. с. 132 т. 1 знаходиться копія розрахунку суми заборгованості за договором про іпотечний кредит станом на 11 липня 2019 року, складеного Державною іпотечною установою, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою складає 1 226 827,35 грн., в тому числі по сумі основного боргу 642 649,79 грн., прострочені відсотки за користування кредитом станом на 11 липня 2019 року - 298 403,62 грн., пеня 202 000 грн., інфляційні втрати 83 773,94 грн.

На а. с. 210 - 213 т. 1 знаходиться копії листів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 31 травня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 , яким повідомлено, що право вимоги за кредитним договором № 1670pvi-02-06 від 24 лютого 2006 року було предметом договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року; заборгованість за кредитним договором станом на 01 січня 2014 року складала: по основному боргу кредиту 41885,44 доларів США, по відсоткам 433,23 доларів США, за комісією 606 грн. Заборгованість за кредитом станом на 10 листопада 2015 року складала 29213,51 доларів США. 18 травня 2020 року між банком та Державною іпотечною установою підписано остаточний акт звіряння заборгованості і станом на вказану дату заборгованість за кредитним договором складала: по основному боргу кредиту 24519,37 доларів США, по відсоткам 3564,05 доларів США, по простроченим відсоткам 12435,53 доларів США, по основному боргу кредиту (прострочена) 4694,14 доларів США, за комісією 1212 грн., за комісією (прострочена) 30912 грн.

На а. с. 215 т. 1 знаходиться роздрукований скріншот з сайту Державної іпотечної установи ipoteka.gov.ua з повідомленням, що на сьогодні Державна іпотечна установазабезпечує та здійснює повне обслуговування заборгованості за іпотечними кредитами, майнові права за якими були набуті Державною іпотечною установою 17 вересня 2015 року; Державна іпотечна установа як єдиний кредитор та іпотекодержатель вимагає від позичальників здійснювати всі платежі у рахунок погашення заборгованості за іпотечним кредитом виключно за платіжними реквізитами Державної іпотечної установи.

На а. с. 22 - 65 т. 1 знаходиться копія висновку експерта за результатами проведення економічного дослідження, складеного за заявою ОСОБА_1 . Київською незалежною судово-експертною установою 28 січня 2019 року № 2731, згідно якого сукупна вартість кредиту у процентному значенні на момент укладення кредитного договору становить 17,21 %; сукупна вартість кредиту у грошовому виразі на момент укладення кредитного договору - 183460,22 долари США. В розділі ІІ «Дослідження», частина «щодо погашення заборгованості та зарахування платежів» встановлено, що сума коштів, сплачена позичальником на погашення комісій, визначених п. 4.7 та п. 7.7 кредитного договору, становить 78982 грн., що в перерахунку за курсом НБУ на дату платежів становить 11194,32 доларів США (а. с. 37 т. 1).

На а. с. 69 - 73 т. 1 знаходиться копія позовної заяви Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 1 098 813,21 грн. та судові витрати.

На а. с. 175 - 177 т. 1 знаходиться копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року в справі № 367/4985/18, яке не набрало законної сили, за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яким позов задоволено, стягнуто з відповідачів на користь позивача солідарно суму заборгованості за кредитним договором № 1670pvi-02-06 в розмірі 1226827,35 грн. та судовий збір; встановлено, що заборгованість складається з основного боргу в розмірі 642649,79 грн., прострочених відсотків в розмірі 298403,79 грн., пені 202000 грн. та інфляційних втрат в розмірі 83773,94 грн.

Відповідачами Державною іпотечною установою та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надано до суду першої інстанції відзиви на позовну заяву, в яких зроблено заяву про застосування позовної давності (а. с. 115, 192 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доказами, наявними в матеріалах справи, повно та всебічно дослідженими судом першої інстанції, апеляційний суд враховує, що із даних доказів не вбачається обов`язку відповідачів Державної іпотечної установи та Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 509, 510 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Так, судом встановлено, що 11 лютого 2015 року Державна іпотечна установа та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору (а. с. 120 - 126 т. 1).

Згідно п . 1.4, 1.5 договору, на дату набрання чинності п. 1.2 договору, вартість прав вимоги визначається як загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором, зазначеної у вимозі про погашення заборгованості за фінансовим кредитом, надісланої первинному кредитору новим кредитором. Загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором складається з непогашеної суми основного боргу, суми нарахованих процентів, суми розрахованих пені та штрафів. За рахунок прав вимоги задовольняються усі вимоги нового кредитора за кредитним договором та цим договором, а саме вимоги за сумою основного боргу, сумою нарахованих процентів за користування кредитом, штрафні санкції за кредитним договором та цим договором, інфляційні втрати нового кредитора та 3 % річних (ст. 625 ЦК України) за кредитним договором та цим договором, будь-які збитки нового кредитора, спричинені невиконанням або неналежним виконанням первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором або цим договором, витрати нового кредитора, пов`язані з отриманням виконання зобов`язань за цим договором та кредитним договором, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою нотаріальних послуг, послуг державних реєстраторів та інші витрати нового кредитора.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо наявності у Державної іпотечної установи як особи, яка набула всі права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 , зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, оскільки ці доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм ст. 512, 514 ЦК України, ототожненні суми і умов відступленого зобов`язання із сумою та умовами зобов`язання, виконаного на користь нового кредитора, з огляду на те, що за умовами договору про відступлення прав вимоги первісним кредитором не передавались, а новим кредитором не приймались зобов`язання позивача, що були виконані на користь первісного кредитора.

Новий кредитор не є особою, на яку законом чи договором покладено права та обов`язки первісного кредитора в частині зобов`язань позивача, виконаних на користь первісного кредитора.

Виходячи з аналізу умов договору відступлення прав вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року, новий кредитор не є уповноваженою особою, що відповідає за дії первісного кредитора в частині виконаних на його користь зобов`язань.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Тлумачення положень статті 527 ЦК України свідчить, що кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов`язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема щодо прийняття майна) без заміни кредитора, і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором уповноваженою особою; у договорі між боржником та кредитором; кредитором у виданій ним довіреності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 23 січня 2019 року в справі № 757/46709/16-ц, провадження № 61-8253св18, та враховується апеляційним судом.

Отже, новому кредитору в рахунок погашення зобов`язань первісним кредитором було відступлене право вимоги за борговими зобов`язаннями позивача в чітко встановленому обсязі, і зменшення суми відступлених зобов`язань призведе до порушення охоронюваних законом інтересів нового кредитора.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 612 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком до 17 грудня 2017 року, який в подальшому було продовжено.

За таких умов, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з 17 грудня 2015 року здійснює заходи щодо виведення неплатоспроможного банку АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд та яких не спростовується доводами апеляційної скарги, що вимога про реституцію відповідно до ст. 216 ЦК України в даному випадку є належним способом захисту, який може забезпечити ефективний захист та відновлення порушених прав позивача.

Разом із тим, вимог про повернення коштів, переданих на виконання нікчемних умов кредитного договору, відповідно до ст. 216 ЦК України ОСОБА_1 стороні даного договору АТ «Банк «Фінанси та Кредит» пред`явлено не було, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не спростованого висновками апеляційної скарги, про відмову в позові в зв`язку з обранням позивачем способу захисту, який не відповідає вимогам щодо ефективності.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 в досудовому порядку не зверталася з вимогами до відповідачів про проведення перерахунку заборгованості за кредитним договором.

На підставі вищевикладеного не можуть бути оцінені та відхиляються апеляційним судом доводи відзиву Державної іпотечної установи на апеляційну скаргу про недоведеність апелянтом обставин, що новий кредитор отримав від первісного кредитора кошти на виконання умов кредитного договору, в тому числі і платежів, встановлених п. 4.7, 7.7 цього договору, починаючи з 2006 року, та що позивач просить зменшити свої зобов`язання на 11194,32 долари США, хоча валютою зобов`язання по сплаті комісійної винагороди є гривня.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги про те, що реституція не може застосовуватися у випадку недійсності окремих частин правочину, що строк кредитного договору, встановлений до 23 лютого 2026 року, не закінчився, і що право вимоги за кредитним договором було передано відповідачу Державній іпотечній установі без врахування сум грошових коштів в розмірі 11194,32 доларів США, які були сплачені ОСОБА_1 на підставі недійсних пунктів договорів.

Апеляційний суд відхиляє як нелеревантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 13 травня 2019 року в справі № 906/635/18, від 04 червня 2020 року в справі № 910/1755/19, від 28 січня 2020 року в справі № 924/1208/18, оскільки предмети позовів у даних справах є іншими - визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, а також правовідносини відрізняються від спірних, зокрема, судами не встановлювалось, що за умовами оспорюваних договорів до нового кредитора не відбувався перехід обов`язків первісного кредитора.

Не є релевантними до спірних правовідносин також висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 524/6207/15-ц, від 27 грудня 2018 року в справі № 695/3474/17, від 06 лютого 2019 року в справі № 520/2614/17, на які посилалася позивач в апеляційній скарзі, оскільки в даних справах заміни кредитора не відбувалося.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом першої інстанції правовідносин та неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. 16, 216, 509, 510, 512, 514, 516 ЦК України та про невідповідність висновків суду встановленим обставинам та матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ніким не оскаржене, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Оскільки апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заява відповідача Державної іпотечної установи у відзиві на апеляційну скаргу про застосування позовної давності апеляційним судом не розглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, а саме в частині відмови в позові, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року в частині відмови в позові залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.