Номер провадження 2/754/35/22
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2022 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю

представника позивачів ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук Оксана Іванівна, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.04.2000 року.

Як зазначають позивачі, вони подали заяви про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги (спадкова справа № 2/2018 у приватного нотаріуса КМНО Оніщук О.І.). Однак виявилось, що їх мати за життя склала заповіт від 14.06.2002 року, яким заповіла відповідачу вказану квартиру.

Позивачі вважають, що вказаний заповіт складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій через зловживання спиртними напоями та перебування під психологічним тиском з боку відповідача. Крім того, вони мають сумніви, чи дійсно оскаржуваний заповіт був підписаний померлою.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять визнати недійсним та скасувати оспорюваний заповіт, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.10.2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.10.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.11.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ГТУЮ у м.Києві Підгородецької О.Ю., в яких вона просить розглянути справу у відсутність представника ГТУЮ з урахуванням фактичних обставин справи та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства.

27.11.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що приблизно з 1997 року вона була знайома з померлою і вони стали близькими подругами. Вона допомагала померлій фінансово, а також з влаштуванням на роботу, майже щодня спілкувались, святкували разом з сім`ями свята, їздили разом на відпочинок. Позивачі також спілкувались з нею, а позивач ОСОБА_4 є хрещеною матір`ю її онука.

Як зазначає відповідач, померла ніколи не зловживала алкогольними напоями, аморального способу життя не вела, лікування від алкоголізму не проходила, до останнього дня була здорова фізично та при ясній пам`яті, працювала на двох роботах, допомагала друзям та сусідам, мала 4-х квартирантів, отримувала пенсію, допомоги не потребувала, а спірний заповіт уклала через недовіру та конфліктні стосунки, що виникли між нею та її дітьми. Крім того, відповідач зауважила, що заповіт було складено за 16 років до смерті заповідача, тобто померла могла за цей період скласти новий заповіт у будь-який час, однак цього не зробила, що свідчить про намір померлої заповідати квартиру саме їй - відповідачу.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що доводи позовної заяви не дають підстав вважати, що оспорюваний заповіт не відповідав волевиявленню ОСОБА_7 і таке волевиявлення не було вільним чи він був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому наявні підстави для відмови в задоволенні позову.

13.02.2019 року до суду надійшла відповідь представника позивачів ОСОБА_1 на позовну заяву. У даній відповіді представник позивачів вважає інформацію та факти, наведені відповідачем у відзиві необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимим доказами або такими, що не стосуються предмету спору, а тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.02.2019 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про витребування медичної документації відносно ОСОБА_7 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.06.2019 року призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі до одержання висновків експерта.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 16.10.2019 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.02.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.06.2021 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі до одержання висновків експерта.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.09.2021 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.12.2021 року залишено без задоволення клопотання представника позивачів ОСОБА_1 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Відповідач та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, представник ГТУЮ у м.Києві у своїх письмових поясненнях просить розглядати справу в його відсутність.

Враховуючи обставини справи, тривалість розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третіх осіб на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

Після її смерті відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з квартири АДРЕСА_1 , що належала померлій

За життя ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповідала належну їй квартиру відповідачу ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_7 на підставі заяв позивачів та відповідача приватним нотаріусом КМНО Оніщук О.І. 13.08.2018 року заведено спадкову справу № 2/2018.

Позивачі просять задовольнити їх вимоги, вважаючи, що оспорюваний заповіт складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій через зловживання спиртними напоями та перебування під психологічним тиском з боку відповідача. Крім того, вони мають сумніви, чи дійсно оскаржуваний заповіт був підписаний померлою.

Відповідач проти вказаних доводів заперечувала, вказуючи що заповідач усвідомлювала значення своїх дій, на алкоголізм не страждала, була здоровою та перебувала у здоровому глузді.

Суд вважає, що доводи позивачів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Так, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».

Відтак, у даній справі визнання заповіту недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, можливо лише за умови абсолютної неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з довідки № 061/203/06346 від 22.02.2019 року Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, ОСОБА_7 під наглядом лікаря-психіатра у закладі не перебувала, медична документація відсутня.

Відповідно до довідки № 230 від 26.02.2019 року Київської наркологічної лікарні «Соціотерапія», ОСОБА_7 під диспансерним наркологічним оглядом не перебувала, обстеження не проходила, в тому числі з 01.01.2000 року до 31.11.2003 року.

Як вбачається з довідки № 869 від 24.10.2019 року КНП КДЦ Деснянського району м.Києва, підприємство, як правонаступник прав та обов`язків районної поліклініки м.Києва з 01.11.2013 року не володіє інформацією про перебування ОСОБА_7 на обліку, лікуванні, обстеженні в Центральній районній поліклініці Деснянського району м.Києва із захворюваннями з ознаками хронічної алкогольної чи іншої залежності або стійким психічним чи будь-яким іншим розладом в період з 01.01.2000 року по 31.12.2003 року.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 480 від 20.08.2021 року, наявна у ОСОБА_7 «Хронічна ішемічна хвороба серця» ніяк не вплинула на можливість усвідомлювати ОСОБА_7 значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту 14.06.2002 року. В матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили, що ОСОБА_7 страждала на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, а тому ОСОБА_7 під час складання заповіту (14.06.2002 року) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

ОСОБА_7 в період складання заповіту (14.06.2002 року) на будь-який психічний розлад (в тому числі на тимчасовий хвороблий розлад психічної діяльності або інший психічний стан) не страждала. Вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

ОСОБА_7 під час укладання заповіту (14.06.2002 року) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11.09.2019 року № 19123/19124/19-32, будь-які діагностичні ознаки, які свідчили б про вплив на виконавця запису «ОСОБА_7», який міститься нижче графи «Підпис» у заповіті від 14.06.2002 року, посвідченому державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Коноваловою В.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 1ц-1088, якихось збиваючих факторів (зокрема, природного характеру, до яких відноситься незвичайний емоційний стан) у даному досліджуваному записі відсутні.

Покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_7 систематично зловживала спиртними напоями, не пам`ятала подій, які були, мала провали в пам`яті суд відхиляє, оскільки такі покази не підтверджуються жодними доказами по справі. Крім того, суд звертає увагу на те, що жоден зі свідків не надав чітких пояснень щодо стану ОСОБА_7 у період складання оспорюваного заповіту у червні 2002 року, а їх пояснення носять загальний та суб`єктивний характер.

На підставі викладеного суд вважає, що з вищенаведених доказів вбачається, що ОСОБА_7 на час складання заповіту 14.06.2002 року ознак психічних розладів будь-якого ґенезу не виявляла і за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину.

Що стосується посилань позивачів на те, що вони мають сумніви в тому, що заповіт підписано ОСОБА_7 , то вони спростовані висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11.09.2019 року № 19123/19124/19-32, відповідно до якого підпис та запис «ОСОБА_7» у заповіті від 14.06.2002 року виконаний ОСОБА_7 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання недійсним та скасування оспорюваного заповіту, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог. Інші твердження позивачів та їхнього представника, зокрема щодо міжособистісних стосунків між померлою та її дітьми також висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позову не дають, а посилання на обставини щодо іншого майна, не охопленого заповітом, не стосуються предмету спору.

Відповідно ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук Оксана Іванівна, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: