Провадження № 22-ц/810/975/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Наталія Вікторівна, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк»,

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Посохова І.С. в м. Сєвєродонецьк Луганської області,

за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, треті особи Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Наталія Вікторівна, ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, в обґрунтування якого зазначає, що 23 липня 2013 року між ПАТ Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого відділення № 10012/0199 філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремік ЛТД» укладено договір кредитної лінії № 189.

В якості забезпечення ТОВ «Ремік ЛТД» своїх зобов`язань за договором кредитної лінії від 23 липня 2013 року між ПАТ Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 189/31.

12 лютого 2014 року договір поруки № 189/31 розірвано, та 12 лютого 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено новий договір поруки № 189/32, за яким ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати всіма власними коштами та майном по зобов`язаннях, взятих на себе ТОВ Фірма «Ремік ЛТД» згідно кредитного договору.

У зв`язку з тим, що ТОВ Фірма «Ремік ЛТД» не виконало зобов`язання щодо погашення кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, рішенням Господарського суду Луганської області від 21 березня 2016 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Ремік ЛТД» заборгованість в розмірі 4886961,46 грн.

26 квітня 2016 року постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Луганській області відкрито виконавче провадження № 50943764 щодо примусового стягнення з ТОВ «Ремік ЛТД» заборгованості в розмірі 4886961,46 грн.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 травня 2016 року по справі № 409/886/16-ц позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 4814747,82 грн.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року по справі № 409/886/16-ц було задоволено заяву відповідача про скасування заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 травня 2016 року.

13 травня 2017 року Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» до Білокуракинського районного суду Луганської області було подано заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 02 червня 2017 року відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено частково, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

05 грудня 2017 року ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області накладено арешт на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 січня 2018 року у справі № 409/886/16-ц задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та стягнуто з неї заборгованість в розмірі 6698441,10 грн.

Постановою головного державного виконавця Луганського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області від 05 травня 2018 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 409/886/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 6698441,10 грн.

Позивач зазначив, що відчуження особистого майна ОСОБА_1 було спрямоване на уникнення особистої відповідальності, що, в свою чергу, порушує його законні права та інтереси, що виражається в неможливості виконання рішень Білокуракинського районного суду Луганської області по справі № 409/886/16-ц, № 409/184/16-ц, № 409/184/16-ц.

При проведенні опису й арешту вказаного майна встановлено, що 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 , який придбав його у власність у ОСОБА_2 , яка в свою чергу придбала вказане майно у ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Єпіфанцевою Н.В. приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Луганської області від 15 червня 2017 року за реєстровим № 871.

Позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), посвідчений Єпіфанцевою Н.В. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області від 15 червня 2017 року за реєстровим № 871; скасувати запис про реєстрацію права власності на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення); визнати право власності на 23/100 частки будівлі цеху столярних приладів (двірне та віконне відділення), що розташовані а адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Суд обґрунтував рішення тим, що відповідачем ОСОБА_1 15 червня 2017 року фактично продано відповідачу ОСОБА_2 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В.

Суд першої інстанції вважав, що на момент укладання договору купівлі-продажу між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 15 червня 2017 року не існувало жодного законного, яке набрало чинності рішення щодо неможливості відповідачем ОСОБА_1 на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, а саме 23/100 частками будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції зазначив, що на момент укладання відповідачем договору купівлі-продажу нерухомості ОСОБА_1 мала всі законні підстави для такого відчуження, а наявність у відповідача договірних зобов`язань перед третіми особами не свідчить про неможливість вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а саме вчиняти будь-які правочини щодо цього майна.

Також, суд першої інстанції зауважив, що єдиною ознакою фіктивності правочину є те, що правочин вчиняється без наміру створити відповідні правові наслідки. Порушення порядку вчинення правочину, визначеного законодавством, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним і не вказує на його фіктивний характер. Тому, оскільки, в даному випадку внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву, то обидві сторони, вчиняючи правочин, виконали його реально.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» просить рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» зазначило, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховані норми матеріального права, а саме неправильно застосовано норми ст. ст. 3, 13, 203, 215, 232, 234 ЦК України, не з`ясовано в повній мірі обставини укладання спірного правочину та дійсні наміри сторін щодо передання у власність ОСОБА_2 нерухомого майна.

Скаржник зазначив, що боржник, який відчужує майно після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза редакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог кредитора.

З приводу порушення норм процесуального права, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» зазначило, що судом першої інстанції не в повному обсязі та неправильно встановлено дійсні обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів по справі.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, Приватному нотаріусу Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевій Наталії Вікторівни, ОСОБА_3 право подати до Луганського апеляційного суду пояснення у письмовій формі, виклавши свої аргументи і міркування з приводу поданої апеляційної скарги.

ОСОБА_1 , в обґрунтування відзиву зазначила, що доводи апеляційної скарги не визнає, посилалась на те, що укладений правочин не суперечить актам цивільного законодавства, разом з тим, на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомості, жодних обмежень чи обтяжень щодо відчуження належного їй майна не існувало. Також зазначила, що апеляційна скарга містить лише посилання на порушення процесуальних норм, однак не зрозуміло яких саме.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , надала суду відзив, в якому зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу не визнала у повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилалась на те, що на момент укладення спірного правочину, майнові права відповідача не були обтяжені, заборони на відчуження нерухомості не було. Позивачем факт законності володіння ОСОБА_2 нерухомим майном не оскаржується, позовів щодо витребування майна з її володіння не заявлено.

В обґрунтування пояснень, поданих ОСОБА_3 , в янтересах якого діє ОСОБА_5 , останній зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) від 30 серпня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В., реєстровій № 1202 він придбав вказане нерухоме майно. Вказана угода укладена відповідно до законодавства на момент її здійснення жодного арешту чи обтяження нерухомого майна не було. Про наявну претензію позивача до відповідача ОСОБА_3 вперше дізнався влітку 2018 року. Задоволення вимог позивача призведе до порушення саме прав ОСОБА_3 .

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.

Представник третьої особи в судовому засіданні вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином і в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, оскільки проживає на тимчасово окупованій території.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи та у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що на момент укладання договору купівлі-продажу між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 15 червня 2017 року не існувало жодного законного, яке набрало чинності рішення щодо неможливості відповідачем ОСОБА_1 на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, а саме 23/100 частками будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 . На момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості ОСОБА_1 мала всі законні підстави для такого відчуження, а наявність у відповідача договірних зобов`язань перед третіми особами не свідчить про неможливість вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а саме вчиняти будь-які правочини щодо цього майна.

Також, суд першої інстанції зауважив, що єдиною ознакою фіктивності правочину є те, що правочин вчиняється без наміру створити відповідні правові наслідки. Порушення порядку вчинення правочину, визначеного законодавством, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним і не вказує на його фіктивний характер. Тому, оскільки, в даному випадку внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву, то обидві сторони, вчиняючи правочин, виконали його реально. Оспорюваний правочин не має ознак фіктивного та не може бути кваліфікований як фіктивний.

Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов із порушенням норм права, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Апеляційний суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 332/2089/19 зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Так, у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19 зроблено висновок про те, що поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

З матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» і ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № 189/31, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась відповідати за зобов`язання передбачені договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року укладеним між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД».

12 лютого 2014 року вказаний вище договір поруки розірвано на підставі договору про розірвання договору поруки № 189/31 від 23 липня 2013 року укладеним між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» і ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № 189/32, відповідно до умов якого ОСОБА_1 незалежно від зміни фінансового стану безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Відповідно до п. 8.2 вказаного договору поруки якщо інше не встановлено законодавством, ОСОБА_1 несе відповідальність за невиконання цього договору, зокрема завдані кредитору таким невиконанням збитки, всім своїм майном, у тому числі тим, що належить поручителю та третім особам на праві спільної власності, на яке відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

Згідно даних, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є одноосібним засновником ТОВ Фірма «Ремік ЛТД».

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 , яка є засновником ТОВ Фірма «Ремік ЛТД», поручилась за виконання останнім взятих на себе кредитних зобов`язань за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року, та у разі не виконання договору кредитної лінії зобов`язалась відповідати разом із позичальником перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» всім своїм майном, у тому числі тим, що належить поручителю та третім особам на праві спільної власності, на яке відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 21 березня 2016 року по справі № 913/145/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» задоволені частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» 2480545,50 грн борг по кредиту; 738606, 34 грн відсотки по кредиту; 304,07 грн комісія; 109990,13 грн 3% річних; 1485294,32 грн інфляційні нарахування.

У зв`язку з тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД», як позичальником, та ОСОБА_1 як поручителем не виконанні зобов`язання щодо погашення кредиту за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року позивач в березні 2016 року звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до поручителя ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі № 409/886/16-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю та солідарно стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року, яка виникла станом на 25 грудня 2015 року в сумі 4814747,82 грн.

16 березня 2017 року ОСОБА_1 до Білокуракинського районного суду Луганської області подана заява про перегляд заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 травня 2016 року у справі № 409/886/16-ц, в якій відповідачка зазначає, що 12 березня 2017 року з Єдиного державного реєстру судових рішень дізналася про рішення Господарського суду Луганської області від 21 березня 2016 року, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» заборгованість за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року заочне рішення від 23 травня 2016 року по цивільній справі № 409/886/16-ц скасовано та призначено справу до нового розгляду в загальному порядку.

Таким чином, ОСОБА_1 в березні 2017 року було відомо про рішення Господарського суду Луганської області від 21 березня 2016 року та заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі № 409/886/16-ц про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД», поручителем якого є ОСОБА_1 .

13 травня 2017 року Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» під час розгляду справи № 409/886/16-ц на адресу Білокуракинського районного суду Луганської області направлялась заява про забезпечення позову.

Білокуракинський районний суд Луганської області ухвалою від 02 червня 2017 року у задоволенні заяви представника ПАТ «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову відмовив.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 26 липня 2017 року ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 02 червня 2017 року про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Білокуракинський районний суд Луганської області ухвалою від 05 грудня 2017 року наклав арешт на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, 12-К.

Білокуракинський районний суд Луганської області 23 січня 2018 року у справі № 409/886/16-ц ухвалив рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року в загальному розмірі 6698441,10 грн, яке набрало законної сили 10 березня 2018 року.

Постановою головного державного виконавця Луганського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Ковальовою О.В. 05 травня 2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 56329272 щодо виконання виконавчого листа № 409/886/16-ц, виданого Білокуракинським районним судом Луганської області 11 квітня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» кредитної заборгованості.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що 22 березня 2016 року Білокуракинський районний суд Луганської області заочним рішенням у справи № 409/112/16-ц позовні вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 84 від 30 липня 2012 року задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 , як поручителя, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк заборгованість за договором кредитної лінії № 84 від 30 липня 2012 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД», у зальному розмірі 10917953,49 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07 липня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 409/112/16-ц, виданого 01 червня 2016 року Білокуракинським районним судом Луганської області.

14 липня 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження № 51578183 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження, якою накладено арешт на все майно що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми 10917953,49 грн.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року, на підставі поданої 16 березня 2017 року ОСОБА_1 заяви, скасовано заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської областівід 22 березня 2016 року по цивільній справі № 409/112/16-ц за позовом ПАТ Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 84 від 30 липня 2012 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 31 травня 2017 року ВП № 51579183 з примусового виконання виконавчого листа № 409/112/16-ц, виданого 01 червня 2016 року судом закінчено, оскільки Білокуракинський районний суд Луганської області ухвалою від 05 травня 2017 року скасував заочне рішення від 22 березня 2016 року та припинено чинність арешту майна боржника.

Також, 04 квітня 2016 року Білокуракинський районний суд Луганської області у справі № 409/184/16-ц ухвалив заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 17 від 29 лютого 2012 року задовольнив повністю. Стягнув з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії -Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії № 17 від 29 лютого 2012 року у загальному розмірі 3294728,12 грн.

Ухвалою Білокуракинський районний суд Луганської області від 05 травня 2017 року, на підставі поданої 16 березня 2017 року ОСОБА_1 заяви, скасував заочне рішення від 04 квітня 2016 року по цивільній справі № 409/184/16-ц за позовом ПАТ Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 17 від 29 лютого 2012 року.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52364804 з примусового виконання виконавчого листа № 2/409/525/16, виданого 13 вересня 2016 року Білокуракинським районним судом Луганської області.

27 квітня 2017 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження № 52364804 винесено постанову про опис та арешт майна боржника, якою описано та накладено арешт в тому числі, на нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 , який було знято постановою від 11 травня 2017 року у зв`язку зі скасуванням заочного рішення.

Зазначені обставини свідчать про те, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 07 липня 2016 року перебував виконавчий лист № 409/112/16-ц, виданий Білокуракинським районним судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Державний ощадний банк України заборгованості за договором кредитної лінії № 84 від 30 липня 2012 року, з 27 вересня 2016 року перебував виконавчий лист № 2/409/525/16, виданий 13 вересня 2016 року Білокуракинським районним судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Державний ощадний банк України заборгованості за договором кредитної лінії № 7 від 29 лютого 2012 року.

У цивільних справах № 409/184/16-ц та 409/112/16-ц Білокуракинський районний суд Луганської області ухвалив рішення від 23 січня 2018 року, якими позовні вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 17 від 29 лютого 2012 року та договором кредитної лінії № 84 від 30 липня 2012 року відповідно задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором кредитної лінії № 17 від 29 лютого 2012 року у розмірі 4568357,76 грн та заборгованість за договором кредитної лінії № 84 від 30 липня 2012 року в розмірі 14852477,88 грн.

Судом встановлено, що 15 червня 2017 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_5 , продала ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_6 , 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. за реєстровим № 871.

30 серпня 2017 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року серії НМІ № 705458, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. за реєстровим № 1202.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач посилався на те, що на час укладення договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в Білокуракинському районному суді Луганської області переглядались заочні рішення відносно ОСОБА_1 про стягнення з неї на користь ПАТ Державний ощадний банк України у справах № 409/112/16-ц, 409/184/16-ц, 409/886/16-ц боргу в загальній сумі 26118856,74 грн. Відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна спрямоване на уникнення особистої відповідальності, що порушує законні права та інтереси ПАТ Державний ощадний банк України, що виражається в неможливості виконання рішень Білокуракинського районного суду Луганської області ухвалених у зазначених вище справах.

Вказане відповідачами не спростовано та свідчить про свідому недобросовісну поведінку боржника ОСОБА_1 та зловживання нею правом власності з метою приховування майна від примусового звернення стягнення на нього при виконанні рішення суду.

Відтак правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору).

Колегією суддів враховується, що на момент здійснення відчуження поручителем ОСОБА_1 спірного нерухомого майна - 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів, кредитні зобов`язання як за договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року, так і за договорами кредитної лінії № 17 від 29 лютого 2012 року та № 84 від 30 липня 2013 року вважались простроченими, їх належне виконання не відбулось, про що останній було достовірно відомо, а отже, у кредитодавця виникло право вимоги до неї як поручителя боржника, відчудження вказаного нерухомого майна відбулося ОСОБА_1 після скасування Білокуракинським районним судом Луганської області за заявою ОСОБА_1 заочного рішення від 22 березня 2016 року, заочного рішення від 04 квітня 2016 року, заочного рішення від 23 травня 2016 року, та розгляду справ судом першої інстанції, що свідчить про недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора.

Отже цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 15 червня 2017 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку нерухомого майна, яка належалаОСОБА_1 і зумовив для позивача настання негативних наслідків.

Посилання відповідача ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що у неї в наявності є інше майно, а також грошові кошти не заслуговують на увагу, з огляу на таке.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини третя та четверта статті 83 ЦПК України).

У той же час, колегія суддів зважає на те, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 , окрім 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 , іншого майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями як поручитель перед кредитором.

Так, начальника Луганського МВДВС ГТУЮ у Луганській області Уварову Н.О. на її запити в рамках ВП № 57380349 повідомлено: листом № 10658/03-22 від 02 травня 2019 року Управління ПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, що з 01 квітня 2017 року ОСОБА_1 виплата пенсії як пенсіонеру переселенцю припинена; листом № 31/12/4442 від 31 жовтня 2018 року Територіального сервісного центру № 4442 Регіонального сервісного центру в Луганській області Міністерства внутрішніх справ України, що згідно Єдиного державного реєстру МВС станом на 31 жовтня 2018 року за ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані; листом № 01/11/114 від 18 січня 2019 року Головного управління держпродспоживслужби в Луганській області, що станом на 09 січня 2019 року інформація в Єдиному реєстрі для ведення автоматизованого обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки та інших механізмів щодо зареєстрованою за ОСОБА_1 сільськогосподарською технікою відсутня.

Отже, відповідач ОСОБА_1 , яка проживає м. Луганську, про що нею зазначається у відзиві на апеляційну скаргу, не подала до суду як першої інстанції, так і апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів наявності у неї доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого вона може відповідати за зобов`язаннями перед кредиторами.

Колегія суддів вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 15 червня 2017 року частки нежитлового приміщення за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідачем ОСОБА_1 за рахунок цього майна, ставиться під сумнів в частині добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, та те, що договір купівлі-продажу від 15 червня 2017 року вчинений з метою уникнення відповідальності відповідачем ОСОБА_1 .

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності апеляційний суд вважає за необхідне зазначити.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом першим частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідності до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц.

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення судом першої інстанції рішення, такого способу захисту порушених речових прав як виключення запису щодо реєстрації обтяжень з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, закон не передбачав, тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення(пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року (справа № 754/5841/17) про застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання право власності на 23/100 частки будівлі цеху столярних приладів (двірне та віконне відділення), що розташовані а адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 є неефективним способом захисту, оскільки способом захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення частки у праві власності на нерухоме майно, тому не підлягає задоволенню.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задовольнити. Визнати недійсним договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), за номером АДРЕСА_1 , який укладений 15 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфінцевою Н.В., та зареєстрований в реєстрі за № 871. В інші частині позовних вимог відмовити.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 1762 грн, що підтверджується платіжним дорученням № від 16 липня 2018 року (а.с. 8) за вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Згідно платіжного доручення № від 09 листопада 2021 року позивачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2643 грн (а.с. 149).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, то відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідачів в сумі 4405 грн, тобто по 2202,5 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), за номером АДРЕСА_1 , який укладений 15 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфінцевою Н.В., та зареєстрований в реєстрі за № 871.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 2202,50 грн з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2022 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.М. Луганська

В.В. Кострицький