Справа № 344/8387/20
Провадження № 22-ц/4808/99/22
Провадження № 22-ц/4808/85/22
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

з участю секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2021 року та на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2021 року, вскладі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання батьківства,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з наведеним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з січня по травень 2012 року він та відповідачка ОСОБА_1 проживали у квартирі АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство. Через декілька місяців спільного проживання він дізнався про вагітність ОСОБА_3 . Після чого ними прийнято спільне рішення про юридичне оформлення створення сім`ї та подання заяви в органи реєстрації актів цивільного стану. Через деякий час між сторонами почали виникати суперечки та непорозуміння, внаслідок чого вони припинили спільне проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_4 . Внаслідок смерті матері позивача за тиждень до народження дитини, він не міг бути присутнім при народженні. Враховуючи, що дитина була народжена відповідачкою до реєстрації шлюбу, відомості про батька дитини записані згідно ч. 1 ст. 135 СК України.

Після невдалих спроб налагодити стосунки з ОСОБА_1 , позивач виїхав на заробітки за кордон. У грудні 2014 року сторони знайшли спільну мову та 13 січня 2015 року зареєстрували шлюб. Перебуваючи за кордоном, позивач постійно спілкувався з дружиною та дитиною, повертався додому на час відпусток. Дружина та дитина також навідувались до нього в гості за кордон, регулярно надсилав кошти на утримання сім`ї. Однак у травні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про розірвання шлюбу. Враховуючи, що відповідачка добровільно не визнає факт батьківства позивача відносно дитини ОСОБА_4 , просив суд постановити рішення, яким визнати його батьком дитини.

Рішенням Івано-Франківського міського руду від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , батьком дитини ОСОБА_4 , яка народжена ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Зобов`язано Івано-Франківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) внести зміни в актовий запис про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , № 2463 від 20 листопада 2012 року складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, та записати батьком дитини ОСОБА_4 - « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України», вказати прізвище дитини « ОСОБА_5 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського від 01 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та таким, що постановлене всупереч доказам та матеріалам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що свою дочку ОСОБА_4 народила ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуваючи в шлюбі і відомості про батька дитини записані згідно ч.1 ст. 135 СК України. З позивачем вони були дійсно знайомі, однак їхні стосунки припинені в грудні 2011 року, а з січня сторони не спілкувались. З позивачем ОСОБА_2 вони однією сім`єю не проживали.

Зазначає, що ОСОБА_2 не є батьком дочки відповідачки, в пологовому будинку її не відвідував, жодного разу не бачив її дитини до грудня 2014 року.

Після одруження 13 січня 2015 року вони короткі терміни жили разом, так як позивач жив за кордоном, а відповідачка з дочкою в м. Івано-Франківську.11 червня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Після чого ОСОБА_2 подав позов про визнання батьківства, а також оскаржив рішення суду про розірвання шлюбу.

Суд визнав ОСОБА_2 батьком без будь-яких вагомих доказів. Безпідставно постановив рішення виключно на суперечливих показах свідків. Так, свідок ОСОБА_6 не підтверджував, що тривалий час ОСОБА_7 проживав з ОСОБА_8 , а підтвердив що познайомився з відповідачкою 19.12.2014 року.

Також суд безпідставно визнав, що відповідачка без поважних причин не з`явилася з дитиною в експертну установу м. Львів. Зазначає, що жодного повідомлення про визначені дати експертних досліджень не отримувала. Також її дочка ОСОБА_9 в цей час хворіла.

Суд незаконно постановив зобов`язати Івано-Франківський міський відділ ДРАЦС ПЗМУ Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вказати прізвище дитини « ОСОБА_5 » та стягнув з неї судові витрати.

Просить скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 про визнання батьківства відмовити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Шевченко О.П. подала відзив на апеляційну скаргу.

Вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною та необґрунтованою, а доводи апеляційної скарги такими, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зазначає що відповідачкою ніколи не заперечувалось, що ОСОБА_4 є дочкою позивача. Зауважує, що батьком дитини записано особу на ім`я ОСОБА_10 , аналогічно звати позивача.

Покази свідків сторони позивача були чіткими та такими, що не суперечили одне одному. Усі свідки підтвердили, що знали, що у 2012 року відповідачка завагітніла і що в цей час вони зустрічались з позивачем та навіть планували весілля ще до народження дитини.

Відповідачці було відомо про проведення експертизи 09.12.2020 року та 16.12.2020 року, однак вона двічі це проігнорувала, тому суд вірно розцінив дану обставину як ухилення від проведення експертизи.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення без змін.

В ході розгляду справи в апеляційній інстанції апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, однак в останнє судове засідання призначене на 16 лютого 2022 року ОСОБА_1 не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Позивач ОСОБА_2 , беручи участь в засіданні суду в у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, та його представник ОСОБА_12 заперечили доводи апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що факт спільного проживання сторін у період 2011 2012 роках підтверджується показаннями свідків, малолітня ОСОБА_4 називає позивача батьком, при цьому відповідачка не довела жодними доказами факту народження дитини від іншої особи та не спростовує факту батьківства позивача щодо дитини. Також відповідачка ОСОБА_1 ухиляється від проведення судово-медичної експертизи для встановлення батьківства. З урахуванням положень статті 109 ЦПК України суд визнав факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, тобто факт батьківства ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що 13 січня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 червня 2020 року розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 . В актовому записі про народження матір`ю записано ОСОБА_13 , а батька ОСОБА_14 . Відомості про батька в актовому записі зазначені згідно заяви матері № 135 від 20 листопада 2012 року, тобто в порядку ч. 1 ст. 135 СК України.

У даній справі судом двічі була призначена судово-генетична експертиза, на предмет встановлення кровного споріднення позивача ОСОБА_2 із дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2020 року у даній справі призначено судово-генетичну експертизу на предмет встановлення факту батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичний центру МВС України.

Вказаною ухвалою зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом із ОСОБА_15 прибути на виклик експерта у визначений день і час до Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичний центру МВС України, для відбору біологічних зразків, необхідних для проведення експертизи.

28 грудня 2020 року від експерта надійшло повідомлення № 14/945 від 17 грудня 2020 року про неможливість проведення експертизи. У повідомленні вказано, що 16 грудня 2020 року у визначений час до Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичний центру МВС України з`явився Манівчук І.В., натомість ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_15 у визначений час до Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичний центру МВС України не з`явилась.

Крім того, під час розгляду справи в апеляційній інстанції, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу для факту встановлення батьківстваОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 матір`ю якої є ОСОБА_1 .

Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибути до експертної установи в день, який буде призначений експертом, для відібрання біологічних зразків та проведення експертного дослідження, а також зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити явку в експертну установу дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до повідомлення судового експерта Львівського НДЕКЦ МВС України Сметани Х.З. про неможливість проведення експертизи № СЕ-19/114-21/19363-БД від 20.12.2021 року 16.12.2021 року до Львівського НДЕКЦ МВС прибув ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_15 у вказаний час не з`явилася до НДЕКЦ, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи (т. 2 а.с. 230-232).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Суди встановили, що відомості про батька дочки відповідачки записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок про застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Європейський суд з прав людини вказував, що необхідність захисту третіх осіб може виключати можливість змусити їх пройти будь-яке медичне обстеження, а саме ДНК-тест. Зокрема, якщо третьою особою є дитина (див., зокрема: MIKULIC v. CROATIA, № 53176/99, § 64, ЄСПЛ, 07 лютого 2002 року, BAGNIEWSKI v. POLAND, № 28475/14, § 54, ЄСПЛ, 31 травня 2018 року).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вперше призначив судову генетичну експертизу ухвалою від 29 вересня 2020 (т. 1 а.с.124-125).

У судовому засіданні 29 вересня 2020 року брала участь представник ОСОБА_1 ОСОБА_16 (т. 1 а.с. 122-123), яка отримала копію ухвали суду (т. 1 а.с. 127).

Крім того, ОСОБА_1 оскаржувала ухвалу про призначення експертизи в апеляційному порядку (т. 1 а.с. 131-133).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу суду без змін.

ОСОБА_1 повідомлено про відібрання зразків для експертизи 16.12.2020 року, однак вона разом з дитиною ОСОБА_4 в цей день не прибула для надання біологічних зразків (т. 1 а.с. 223-225).

ОСОБА_1 брала участь у судовому засіданні в апеляційному суді 13 вересня 2021 року.

З огляду на доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона не отримувала повідомлення про визначені дати експертних досліджень та що її дочка ОСОБА_9 в цей час хворіла, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу для встановлення факту батьківства ОСОБА_2 ( т. 2 а.с. 199-201). Представник відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_16 брала участь в судовому засіданні та не заперечила щодо призначення по справі експертизи, зазначивши що відповідачка згідна з`явитись до експертної установи та забезпечити явку дитини для відібрання біологічних зразків (т. 2 а.с. 197-198). При цьому судом попереджено сторони про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України.

16 листопада 2021 року на виконання клопотання експерта апеляційний суд ухвалою повідомив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про необхідність прибути разом з дитиною ОСОБА_4 до Львівського НДЕКЦ МАС України для відібрання біологічних зразків 16 грудня 2021 року (т.2. а.с. 220-222). Вказану ухвалу направлено представникам сторін та сторонам. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду (т. 2 а.с. 227).

21 грудня 2021 року експерт Львівського НДЕКЦ МВС України повідомив про неможливість проведення експертизи, оскільки ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_4 на відбір біологічних зразків не з`явилася.

Отже, призначені судами дві експертизи не були проведені через відсутність біологічного матеріалу дитини ОСОБА_4 , оскільки відповідачка ОСОБА_1 разом з дитиною не з`явилася для їх надання до експертної установи.

Оцінивши процесуальну поведінку відповідачки ОСОБА_1 , суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона ухиляється від проведення судової генетичної експертизи, яка двічі призначалася для вирішення питання наявності кровного споріднення між ОСОБА_2 та малолітньою ОСОБА_4 .

Висновки суду у цій справі узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 грудня 2021 року у справі № 683/1732/17 (провадження № 61-15821св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 761/27802/19 (провадження № 61-11578св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 676/1503/19 (провадження № 61-5424св21).

Відповідачка не могла не усвідомлювати значення висновку експерта у даній справі та неможливість проведення експертизи без безпосередньої участі її дитини.

Достеменно знаючи про судовий процес щодо визнання батьківства та призначення судом генетичної експертизи, відповідачка із жовтня 2020 року по грудень 2021 року для участі в експертизі з дитиною не з`явилася.

В поданому апеляційному суду клопотанні відповідачка не навела об`єктивних причин, які б перешкодили їй прибути з дитиною в експертну установу та взяти участь у проведенні призначених судом експертизах.

Передбаченим статтею 106 ЦПК України правом подати до суду висновок експерта складений на власне замовлення, ОСОБА_1 не скористалася.

Враховуючи наведене, законним і обґрунтованим є висновок суду, про застосування частини першої статті 109 ЦПК України та встановлення факту наявності кровного споріднення між позивачем і дитиною, адже бездіяльність відповідачки унеможливила проведення експертизи та надала суду право визнати факт, який ОСОБА_1 заперечує.

Суд вважає, що поведінка відповідачки свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини, спростувати доводи позивача про його батьківство та про ухилення від участі у генетичній експертизі.

Суди забезпечили учасникам справи можливість реалізувати свої права у відкритому змагальному процесі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що факт кровного споріднення ОСОБА_2 і та її дитини ОСОБА_4 не підтверджений.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про встановлення факту спільного проживання сторін у період 2011 2012 роках, при цьому відповідачка не довела жодними доказами факту народження дитини від іншої особи.

Посилання апеляційної скарги щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу. Судом першої інстанції обґрунтовано з урахуванням положень пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України стягнуто з відповідачки на користь позивача 5000 грн витрат на правничу допомогу, розмір яких встановлено на підставі доданих представником позивача доказів.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2021 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 лютого 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин