ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2022 року м. Кропивницький

справа № 405/6320/19

провадження № 22-ц/4809/51/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Мурашко С. І.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі:

- Кіровоградська обласна прокуратура;

- Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області;

- Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року (суддя Драний В.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом, що містить наступні позовні вимоги:

- визнати дії Прокуратури Кіровоградської області (далі відповідач 1, прокуратура), Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі відповідач 2, ГУНП в Кіровоградській області, поліція) такими, що завдали позивачу моральної шкоди через бездіяльність їх підлеглих підрозділів та працівників при досудовому розслідуванні кримінальних проваджень № 0000044 від 01 серпня 2013 року та № 10000098 від 20 листопада 2015 року;

- стягнути зі спеціального рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що слідчим відділом Прокуратури Кіровоградської області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000044 за ч. 2 ст.364 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) 01 серпня 2013 року лише на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2013 року. Слідчим відділом Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 10000098, внесеного до ЄРДР 20 листопада 2015 року на підставі заяви позивача. Стверджується, що посадовими особами прокуратури та поліції неодноразово виносилися незаконні постанови про закриття кримінальних проваджень, які в подальшому були скасовані судами. Так, постанови про закриття кримінального провадження № 0000044 були скасовані судами дев`ять разів, постанови про закриття кримінального провадження № 10000098 - три рази. Наголошує також, що за період з 22 вересня 2005 року по 11 квітня 2007 року судом було скасовано сім постанов прокуратури Кіровського району м. Кіровограда про відмову в порушенні кримінальної справи за її заявами; кримінальне провадження № 0000044 внесене до ЄРДР через вісім років, № 10000098 - через десять років; до цього часу не виконана постанова Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 червня 2006 року. За доводами позивача, замість прокурорського реагування на її заяви та скарги, прокуратурою і поліцією порушуються процесуальні строки на проведення слідчих дій, передбачені ст.ст. 28, 114, 116, 219 КПК України, умисно не виконуються вказівки та рекомендації судів, досудове розслідування проводиться неефективно, недбало і направлене на приховування факту насильницької смерті сина. Зауважено, що неповнота досудового слідства прокуратурою не усунута і на момент звернення до суду з даним позовом практично ніяких процесуальних дій по розслідуванню зазначених кримінальних проваджень не проводиться. Наведене вважає моральним знущанням над матір`ю загиблого сина і людиною похилого віку. Прокуратура і поліція своїми діями та бездіяльністю завдали і продовжують завдавати позивачу моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачів у розмірі 1 000 000,00 грн.

У поданому до суду відзиві на позов Прокуратура Кіровоградської області заперечила проти заявлених позовних вимог, вказуючи, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження постанов про закриття кримінальних проваджень під час досудового розслідування не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Процесуальні рішення та дії, які позивачем розцінені як незаконні, є предметом оскарження відповідно до КПК України, тобто механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Ухвали слідчих суддів Кіровоградського районного суду, Кіровського та Ленінського районних судів м. Кіровограда, на які посилається позивач, свідчать про реалізацію передбаченого КПК України права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого чи прокурора і не є безумовним доказом неправомірності таких рішень, дій та бездіяльності у розумінні ст.ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України. Посилаючись на відповідну практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду, відповідач 1 зазначає, що лише незгода позивача з прийнятими органами досудового розслідування та прокуратури процесуальними рішеннями та діями, які були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування шкоди державою в межах кримінального провадження. Також наголошується, що належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до суду не надано, а посилання на наявність завданої моральної шкоди є лише припущенням і не можуть бути взяті до уваги судом (а.с. 112-118 том 1).

Відповідно до відзиву на позов ГУНП в Кіровоградській області не визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що безумовною підставою для відшкодування шкоди є наявність рішення суду, у резолютивній частині якого встановлено незаконність (протиправність) дій поліцейських. Однак, в матеріалах справи такі судові рішення відсутні. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, в чому полягає спричинена моральна шкода, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням органу досудового слідства (медичні картки, епікризи, аналізи, психіатричні експертизи, звернення і рекомендації лікарів тощо) і вини останнього в її заподіянні (а.с. 128-131 том 1).

Державна казначейська служба України (далі ДКСУ, відповідач 3) заперечила проти задоволення позовних вимог, про що подала до суду письмовий відзив на позовну заяву. За доводами відповідача 3, державою відшкодовується лише шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади. Разом з тим, позивачем не надано рішення компетентного органу влади, яким би визначалися незаконними дії та рішення посадових осіб ГУНП в Кіровоградській області та Прокуратури Кіровоградської області. Наголошено також, що позивачем не визначено, у чому саме полягає моральна шкода; не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, дією чи бездіяльністю та моральною шкодою; не наведено розрахунку та критеріїв визначення розміру моральної шкоди. Крім того, відповідач 3 звертає увагу на те, що відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється шляхом стягнення коштів з Державного бюджету. Участь органів Казначейства у справі зумовлена лише особливостями бюджетного законодавства. Органи Казначейства не уособлюють державу, як «власника» відповідних коштів, і виступають у даних судових справах не юридичні особи, які самостійно несуть відповідальність за власними зобов`язаннями, а як органи, уповноважені державою провести відповідні перерахування за рахунок бюджетних коштів (а.с. 149-151 том 1).

У поданих до суду відповідях на відзиви позивач заперечила проти доводів відповідачів, викладених останніми у відзивах на її позов (а.с. 164-171,191-195 том 1). Так, зокрема, щодо тверджень про недоведеність факту спричинення моральної шкоди та необґрунтованості її розміру зазначила, що є матір`ю сина, обставини смерті якого органами досудового розслідування досі достеменно не встановлені. У зв`язку з затягуванням досудового слідства, неповнотою та поверхневістю його проведення, а також недбалістю працівників відповідних органів, позивач зазнала і зазнає душевних страждань і переживань, порушено її нормальні життєві зв`язки та звичний уклад життя, погіршився стан здоров`я.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто на користь позивача із Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; судові витрати віднесено за рахунок держави.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалами слідчих суддів було встановлено факт протиправності дій слідчих та прокурора при проведенні досудового розслідування у кримінальних провадженнях за № 0000044, відкритого 01 серпня 2013 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України та за № 10000098, відкритого 20 листопада 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України.

За таких обставин, наведені позивачем підстави для відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вважав обґрунтованими.

Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких вона зазнала внаслідок протиправності дій та бездіяльності слідчих та прокурора при проведенні досудових розслідувань та розгляду її клопотань у кримінальних провадженнях № 0000044 та № 10000098, значну кількість звернень до органів поліції та прокуратури, тривалість і глибину душевних страждань, суд першої інстанції, посилаючись на засади розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача із держави Україна, у сумі 15000,00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУНП в Кіровоградській області та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку: відповідач 2 в частині задоволення позовних вимог: позивач в частині присудженого розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до апеляційної скарги ГУНП в Кіровоградській області просить з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в силу вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та відповідно до загальних підстав відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачених нормами ЦК України, безумовною підставою для відшкодування шкоди є наявність рішення суду, в резолютивній частині якого встановлено незаконність (протиправність) дій слідчих. При цьому, неправомірні дії це дії, які порушують положення законів, інших нормативних актів і принципи права. До неправомірних дій, що породжують цивільні правовідносини, можна віднести: завдання шкоди (збитку); порушення договірних зобов`язань; безпідставне збагачення; дії, здійснені як угоди, що визнані недійсними; дії, що порушують виключні права авторів творів науки, літератури, мистецтва тощо. Наслідком здійснення неправомірних дій є настання цивільно-правової відповідальності, хоч воля правопорушника не була спрямована на настання цих правових наслідків. Вони настають внаслідок положення закону. Неправомірні дії можна поділити на цивільні правопорушення і злочини. Останні тягнуть за собою кримінальне покарання, але водночас у цивільному порядку породжують обов`язки з відшкодування шкоди, завданої особі громадянина або його майну. Однак, судом першої інстанції зазначене було залишено поза увагою. Відповідач 2 також наголошує на тому, що всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема, вини ГУНП в Кіровоградській області у заподіянні їй моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року у даній справі, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача до 1000 000,00 грн. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо розміру присудженої до стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки не врахував, що позивач понад п`ятнадцять років свого життя, що спливли після раптової смерті єдиного сина, змушена проводити в органах прокуратури, поліції та судах, вимагаючи від посадових осіб лише належним чином виконати свої обов`язки. Ігнорування органами досудового слідства заяв скаржниці, поверхневе і недбале проведення досудових розслідувань у відкритих кримінальних провадженнях, а також навмисне і необґрунтоване їх затягування спричинили значне погіршення її фізичного та психологічного здоров`я через постійне знаходження у стресовому стані. Зазначає також, що через свавілля та злочинну бездіяльність співробітників правоохоронних органів змушена докладати великих зусиль для організації свого життя, витрачати багато часу на бюрократичні процедури, що порушує нормальні життєві зв`язки та позбавляє можливості повернутися до активного громадського життя. Звертає увагу, що смерть сина залишала її без годувальника, а пенсії, яка є єдиним джерелом для існування, не достатньо для відновлення втраченого за п`ятнадцять років здоров`я і повернення душевної рівноваги. Тому, на переконання скаржниці, її порушене право підлягає захисту шляхом стягнення на її користь моральної шкоди в заявленому у позові розмірі у повному обсязі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року апеляційну скаргу ГУНП в Кіровоградській області залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду від 29 вересня 2021 року з підстав, що у ній наведені, продовжено відповідачу 2 строк на виконання вимог ухвали Кропивницького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року на п`ять днів з дня отримання копії зазначеної ухвали.

Оскільки у встановлений строк недоліки апеляційної скарги були усунуті, ухвалою від 21 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами ГУНП в Кіровоградській області та ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року; встановлено строк для подання відзивів на апеляційні скарги.

12 листопада 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції на 21 грудня 2021 року, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

Сторони своїм процесуальним правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористались.

У судовому засіданні 21 грудня 2021 року було оголошено перерву до 25 січня 2022 року.

Відповідно до вимог процесуального закону учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 227-232 том 2).

У поданих до апеляційного суду письмових поясненнях до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що оскільки мінімальний і максимальний розміри відшкодування шкоди та методики визначення її грошового розміру нормативно не встановлено, розрахунок розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на її користь, необхідно здійснити на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за період з 22 травня 2005 року (дата смерті сина) по ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата оскаржуваного судового рішення), тобто за 16 років, наступним чином: 16 років х 12 міс. = 192 міс.; 192 міс. х 6000,00 грн. = 1152000,00 грн., де 6000,00 грн. мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2021 року. Беручи до уваги обставини, що мають істотне значення для вирішення даної справи, вважає цілком обґрунтованою пред`явлену нею вимогу про стягнення моральної шкоди саме у розмірі 1 000 000,00 грн (а.с. 233-238 том 2).

Відповідно до ухвали від 25 січня 2022 року апеляційним судом продовжено строк розгляду справи за апеляційними скаргами позивача та відповідача 2 на п`ятнадцять днів.

Представники Державної казначейської служби України та Головного управління національної поліції в Кіровоградській області участі у судовому засіданні 25 січня 2022 року не приймали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржниці та представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУНП в Кіровоградській області задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково за наступного.

Обставини справи, встановлені судами

08 липня 2005 року ОСОБА_1 звернулась до Прокуратури Кіровського району м. Кіровограда із заявою про відкриття кримінального провадження у відношенні ОСОБА_2 та інших працівників Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру за ознаками ст.ст. 139, 143 КК України; визнання заявниці потерпілою. Також просила витребувати медичну карту швидкої допомоги від 22 червня 2005 року на ОСОБА_3 і медичну документацію з другого відділення Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру на ім`я ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ; провести ексгумацію тіла ОСОБА_5 і провести судово-медичну експертизу для встановлення дійсної причини смерті ОСОБА_5 та наявності ознак вилучення внутрішніх органів.

У вказаній заяві про кримінальне правопорушення заявницею зазначено короткий виклад обставин, які, на її думку, можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення медичним персоналом Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру. Так, за доводами заявниці, ІНФОРМАЦІЯ_2 її сина ОСОБА_5 , після надання першої невідкладеної допомоги лікарем бригади швидкої допомоги, було доставлено та госпіталізовано до Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру, де останній близько 12 години цього ж дня помер. Медичний персонал наркодиспансеру до тіла сина її не допустив. Перебуваючи у стресовому стані, за наполегливим проханням лікаря - нарколога Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру Ліхненка А.Г. заявниця написала заяву про відмову від розтину тіла. Згодом заявниця дізналася, що до моргу Кіровоградської обласної лікарні тіло сина відвозив особисто лікар ОСОБА_2 . Зважаючи на поведінку медичного персоналу закладу та, зокрема, лікаря - нарколога ОСОБА_2 , у заявниці виникла підозра, що її сину була надана неналежна медична допомога, а їй була повідомлена неправдива інформація про його смерть, насправді ж сина було використано як донора внутрішніх органів (а.с. 14-15 том 1).

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, у ході перевірки обставин за заявою ОСОБА_1 від 08 липня 2005 року прокуратурою було встановлено, що ОСОБА_5 знаходився на диспансерному обліку обласного наркодиспансеру з 1999 року, проходив лікування, однак продовжував зловживати спиртними напоями; зі змісту карти виїзду швидкої медичної допомоги від 22 червня 2005 року №38526, пояснень старшого лікаря та фельдшера станції швидкої медичної допомоги щодо виклику за адресою: АДРЕСА_1 з`ясовано, що медичною бригадою швидкої допомоги під час огляду ОСОБА_5 травм не виявлено, хворому надано медичну допомогу, необхідну під час алкогольної інтоксикації та госпіталізовано до Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру; відповідно до медичної карти №1585 стаціонарного хворого ОСОБА_5 від 22 червня 2005 року та пояснень лікаря Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру ОСОБА_2 останнім було встановлено діагноз хворого «ППРВВ алкоголю. Синдром залежності. Постійне вживання. Набряк головного мозку? Хронічна алкогольна кардіоміопатія. Хронічно-алкогольна гематодистрофія. Алкогольне сп`яніння», хворому призначена відповідна терапія, під час проведення реанімаційних заходів констатована смерть ОСОБА_5 . Прокуратурою були відібрані пояснення у медичного персоналу відділення № 2 Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру, санітарки моргу Кіровоградської обласної лікарні, досліджено акт службового розслідування Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру від 26 липня 2005 року, а також 05 серпня 2005 року у присутності помічника прокурора, судово-медичного експерта, двох понятих та заявниці проведена ексгумація тіла ОСОБА_5 і цього ж дня тіло було направлене до Кіровоградського обласного бюро СМЕ, яким складено акт судово-медичного дослідження від 14 вересня 2005 року № 897. Відповідно до зазначеного акту судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_5 прокуратурою встановлено, що всі внутрішні органи на час дослідження були в наявності та займали місце згідно свого анатомічного розташування, смерть настала внаслідок отруєння алкоголем.

За результатами перевірки за заявою ОСОБА_1 по факту смерті її сина ОСОБА_5 постановою старшого помічника прокурора Кіровського району м. Кіровограда від 22 вересня 2005 року відмовлено у порушенні кримінальної справи за фактом смерті гр. ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю події злочину (а.с. 74 том 1).

Постановами старшого помічника прокурора Кіровського району м. Кіровограда від 09 лютого 2006 року, від 14 квітня 2006 року відмовлено у порушенні кримінальної справи за фактом смерті гр. ОСОБА_5 в Кіровоградському наркодиспансері у зв`язку з відсутністю події злочину відповідно до п. 1 ст. 6 КПК України; відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно лікаря Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру ОСОБА_2 за ст.140 КК України у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину відповідно до п.2 ст. 6 КПК України (а.с. 75-77 том 1).

Відповідно до постанови Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 червня 2006 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано постанову старшого помічника прокурора Кіровського району м. Кіровограда про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 квітня 2006 року, матеріали справи повернуто прокурору Кіровського району м. Кіровограда для проведення додаткової перевірки; у іншій частині вимог скарги відмовлено (а.с. 6-9 том 1).

Постановою старшого помічника прокурора Кіровського району м. Кіровограда від 31 жовтня 2006 року відмовлено у порушенні кримінальної справи за фактом смерті гр. ОСОБА_5 в Кіровоградському наркодиспансері, у зв`язку з відсутністю події злочину відповідно до п. 1 ст. 6 КПК України; відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно лікаря Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру ОСОБА_2 за ст.140 КК України у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину відповідно до п.2 ст. 6 КПК України (а.с. 78-78а том 1).

Відповідно до постанови старшого помічника прокурора Кіровського району м. Кіровограда від 11 квітня 2007 року відмовлено у порушенні кримінальної справи за фактом смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з відсутністю події злочину відповідно до п. 1 ст. 6 КПК України; відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно лікаря Кіровоградського обласного наркодиспансеру ОСОБА_2 за ст. 140 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину відповідно до п. 2 ст. 6 КПК України; відмовлено у притягненні до кримінальної відповідальності експертів Кіровоградського обласного бюро судово-медичої експертизи за відсутності в їх діях складу будь-якого злочину, передбаченого КК України (а.см. 29-32 том 1).

Постановою старшого слідчого прокуратури м. Кіровограда про відмову в порушенні кримінальної справи від 15 листопада 2007 року, яка залишена без змін постановою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 25 грудня 2008 року та ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2009 року, відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно лікарів Кіровоградського обласного наркологічного диспансеру, у зв`язку з відсутністю в їх діях ознак складу злочинів, передбачених ст.ст. 139-140, 143 КК України та за фактом смерті ОСОБА_5 на підставі п.1 ст.6 КПК України у зв`язку з відсутністю події злочину, передбаченого ст.115 КК України.

10 лютого 2010 року прокуратурою Кіровоградської області прийнято постанову, яка залишена без змін постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2011 року та ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2011 року, про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю в діях прокурора Кіровського району м. Кіровограда ОСОБА_6 , старшого помічника прокурора Кіровського району м. Кіровограда Лебедєвої Р.С. та ОСОБА_7 ознак складу злочинів, передбачених ст.ст. 364, 365, 366 КК України.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Генеральної прокуратури України зі скаргами на неправомірні дії та бездіяльність Прокуратури Кіровоградської області та Прокуратури Кіровського району м. Кіровограда, вчинення кримінальних правопорушень працівниками органів прокуратури Кіровоградської області, судовим експертом Кіровоградського обласного бюро СМЕ Петлею А.А. при встановленні обставин смерті ОСОБА_5 , відомості про які просила внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) та розпочати досудове розслідування, на які отримувала відповіді про відсутність підстав для внесення повідомлених нею відомостей до ЄРДР. Зокрема, 07 червня 2013 року позивач звернулась до Генерального прокурора України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень посадовими особами прокуратури Кіровоградської області, експертом обласного бюро СМЕ Петлею А.А., відомості з якої просила внести до ЄРДР та відповідно до ст.214 КПК України провести повне, всебічне та неупереджене досудове розслідування, дослідивши всі обставини, зазначені в заяві.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2013 року задоволено частково скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей до ЄРДР та зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 07 червня 2013 року, направлену до Генеральної прокуратури України; у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а.с. 16 том 1).

01 серпня 2013 року на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2013 року начальником слідчого відділу слідчого управління прокуратури Кіровоградської області Чеботарьовим Є.Є. внесені відомості до ЄРДР №0000044 за фактом вчинення кримінального правопорушення службовими особами правоохоронних органів у вигляді невнесення відповідних відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 07 червня 2013 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України (а.с. 122 том 1).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 листопада 2013 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження від 07 серпня 2013 року, винесену слідчим з ОВС СВ слідчого управління прокуратури Кіровоградської області, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000044 від 01 серпня 2013 року закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 283, п.1 ч.1 т 284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України за участю службових осіб правоохоронних органів (а.с. 17-22 том 1).

Згідно з ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 січня 2014 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ прокуратури області від 27 грудня 2013 року, якою відмовлено у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні № 0000044 (а.с. 119-121 том 1).

Відповідно до ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2014 року скасовано постанову від 30 січня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0000044 (а.с. 23-26 том 1).

Постановою старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Кіровоградської області від 04 липня 2014 року скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури області від 30 травня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0000044, матеріали кримінального провадження направлено начальнику СВ прокуратури області для організації досудового розслідування.

Відповідно до постанови старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Кіровоградської області від 02 грудня 2014 року скасовано постанову слідчого СВ прокуратури області від 30 жовтня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0000044, матеріали кримінального провадження направлено начальнику СВ прокуратури області для організації досудового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2015 року постанову слідчого Барабаш В.А. про закриття кримінального провадження № 0000044 від 26 грудня 2014 скасовано, матеріали кримінального провадження направлено начальнику СВ прокуратури Кіровоградської області для організації досудового розслідування (а.с. 102-103 том 1).

Відповідно до ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 лютого 2016 року постанову старшого слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області від 28 липня 2015 року про закриття кримінального провадження № 0000044 скасовано, матеріали кримінального провадження направлено прокурору Кіровоградської області для організації проведення досудового розслідування (а.с. 97-99 том 1).

Згідно з ухвалою слідчого судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року постанову старшого слідчого СВ прокуратури Кіровоградської області 10 травня 2016 року про закриття кримінального провадження № 0000044 скасовано, матеріали кримінального провадження направлено прокурору Кіровоградської області для організації проведення досудового розслідування (а.с. 95-96 том 1).

Ухвалою слідчого судді Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 07 грудня 2016 року постанову старшого слідчого СВ прокуратури Кіровоградської області від 31 жовтня 2016 року про закриття кримінального провадження № 0000044 скасовано (а.с. 93-94 том 1).

24 квітня 2018 року слідчим суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Кіровоградської області від 10 лютого 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000044, про що винесено відповідну ухвалу (а.с. 91-92 том 1).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2019 року скасовано постанову слідчого ОВС СВ прокуратури Кіровоградської області від 30 травня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000044 (а.с. 172-173 том 1).

Також з`ясовано, що на підставі відомостей, внесених 20 листопада 2015 року до ЄРДР, Кропивницьким ВП ГУНП в Кіровоградській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 10000098 за фактом внесення експертом Кіровоградського обласного бюро СМЕ завідомо неправдивих відомостей до акту судово-медичного дослідження від 22 червня 2005 року № 897 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Постановою ВП ГУНП в Кіровоградській області від 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 залучена та визнана у якості потерпілої у кримінальному провадженні № 10000098 (а.с. 243 том 1).

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 серпня 2016 року скасовано постанову слідчого СВ Кіровоградського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 20 квітня 2015 року про закриття кримінального провадження № 10000098 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 364 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення ( а.с. 86 том 1).

Відповідно до ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 вересня 2018 року скасовано постанову слідчого Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області про закриття кримінального провадження № 0000098, а матеріали повернуто до Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області для досудового розслідування (а.с. 87-88 том 1).

Згідно з ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасовано ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 лютого 2019 року та постанову від 21 грудня 2018 року слідчого Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області про закриття кримінального провадження № 0000098, матеріали кримінального провадження направлено для організації подальшого досудового розслідування до Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області (а.с. 89-90 том 1).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098 наразі триває.

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2020 року у дані справі змінено найменування відповідача 1 - Прокуратури Кіровоградської області на Кіровоградську обласну прокуратуру.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у ст. 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).

За п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів.

Колегія суддів враховує, що у ст. 367 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч.ч. 1, 6 зазначеної процесуальної норми суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що рішення суду першої інстанції Кіровоградською обласною прокуратурою не оскаржується, підстави позову, які стосуються кримінального провадження № 0000044, досудове розслідування якого здійснювалось Прокуратурою Кіровоградської області та відповідні висновки суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядаються в силу наведених вище вимог процесуального закону.

ГУНП в Кіровоградській області, обґрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги на оскаржуване рішення суду першої інстанції посилалось, зокрема, на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та положення ст. 1176 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними відповідні доводи апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 ЦК України.

У свою чергу, загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за наявності вини, передбачені нормою ст. 1167 ЦК України.

Статтею1173 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування; у ст. 1174 ЦК України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування; у ст. 1176 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Отже, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Зазначене виключає застосування цієї норми матеріального права до спірних правовідносин.

Також на спірні правовідносини не розповсюджуються норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб, а тому позивач не є суб`єктом, який має право на відшкодування відповідно до вимог цього закону.

Разом з тим, за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як з`ясовано судами, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування у частині невиконання своїх службових обов`язків, що призвело, зокрема, до надмірної тривалості кримінального провадження.

У зв`язку з вищезазначеним, помилковими є посилання відповідача 2 на обов`язкову наявність рішення суду, у резолютивній частині якого встановлено незаконність (протиправність) дій слідчих, оскільки суд першої інстанції підставно застосував до спірних правовідносин загальні правила про відшкодування шкоди, завданої посадовими особами органів державної влади незалежно від їх вини.

Невиправданими у світлі фактичних обставин справи є також посилання ГУНП в Кіровоградській області на умови застосування судом цивільно-правової відповідальності за ст. 307 КПК України.

Апеляційний суд враховує, що як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), позов про відшкодування шкоди за кримінальне порушення має подаватись за Кримінально-процесуальним кодексом. Проте такий позов повинен подаватись із зазначенням відповідної (винної) особи або осіб. Засіб стає марним, якщо особу злочинця не встановлено та обвинувачення не пред`явлено. Таким чином, відсутність результату кримінального провадження також перешкоджало заявниці ефективно використати цей засіб, оскільки на практиці цивільний позов про відшкодування компенсації не буде розглядатись до остаточного встановлення фактів у триваючому кримінальному провадженні (рішення у справі «Гонгадзе проти України», заява № 34056/02).

Аргументи апеляційної скарги ГУНП в Кіровоградській області про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено факту заподіяння моральної шкоди та причинного зв`язку між спричиненою шкодою і діями посадових осіб органу досудового розслідування також не заслуговують на увагу. Так, встановлюючи факт завдання моральної шкоди та визначаючи її розмір місцевий суд виходив з того, що як встановлено судовими рішеннями, постанови про закриття кримінального провадження № 0000098 виносились передчасно, з порушенням норм чинного на той момент кримінально-процесуального законодавства, не було вжито всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи.

Зазначені обставини знайшли своє підтвердження наявними у справі доказами.

Апеляційний суд наголошує при цьому, що кримінальне провадження № 0000098 є тривалим та триваючим.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підставою для відшкодування моральної шкоди є протиправні дії та бездіяльність слідчих та прокурорів, встановивши на підставі правильно оцінених доказів причинно-наслідковий зв`язок між цими діями (бездіяльністю) та наслідками, про які вказувала позивач, тобто моральними стражданнями, які також встановлені судом.

За викладеного, колегія суддів не вбачає можливості для задоволення скарги ГУНП в Кіровоградській області з підстав, що у ній зазначені скаржником.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом ст.13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав, щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати ст.13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства», рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини»). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Станков проти Болгарії»).

У п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зроблений висновок, що застосовуючи ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неправомірність бездіяльності та рішень посадових осіб відповідача 2 під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000098, то відповідно до ст.1174 ЦК України ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих такою бездіяльністю та рішеннями посадових осіб ГУНП в Кіровоградській області.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, не у повній мірі враховував відповідну практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості щодо тривалості кримінальних досудових розслідувань. Так, зокрема, кримінальне провадження № 0000098 триває починаючи з 20 листопада 2015 року і на момент розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, у визначеному відповідним процесуальним законом порядку не завершене.

Колегія суддів зауважує, що така ситуація породжує віру у безкарність посадових осіб слідства та прокуратури, підриває авторитет органів державної влади.

Внаслідок таких дій посадових осіб позивач відчувала стрес, душевні страждання, хвилювання, розлади здоров`я, зміни психоемоційного стану, вона змушена відволікатися від своїх звичайних справ, докладати додаткових зусиль та витрачати час для встановлення об`єктивної істини щодо обставин смерті свого єдиного сина.

У своєму рішенні у справі «Шиліг проти Словенії» ЄСПЛ зазначив, що вимоги ст. 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції», рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції»).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих ст. 6 Конвенції. Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України»).

Враховуючи наведене, беручи до уваги вимоги розумності і справедливості, а також зважаючи на те, що стягнення моральної шкоди не може використовуватися потерпілою стороною як засіб для збагачення, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню на користь позивача підлягає моральна шкода у розмірі 30 000,00 грн.

За викладеного, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

При цьому, з підстав, наведених у мотивувальні частині цієї постанови, апеляційним судом не береться до уваги здійснений скаржницею на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розрахунок моральної шкоди.

Необхідно зауважити при цьому, що апеляційний суд вважає помилковим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рішення відомостей про суб`єкта їх виконання та виду рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум на відшкодування моральної шкоди позивачу, з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити у частині розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , та виключивши із мотивувальної та резолютивної частини судового рішення інформацію про рахунок та орган, через який мають перераховуватись грошові кошти.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає критеріям законності та обґрунтованості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України воно підлягає зміні апеляційним судом.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційним судом здійснено розподіл судових витрат у відповідності до зміненого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року задовольнити частково.

Мотивувальну та резолютивну частини рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року змінити у частині розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Мотивувальну та резолютивну частини рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року змінити, виключивши інформацію про рахунок та орган, через який мають перераховуватись грошові кошти, а також у частині розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Стягнути із держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

У решті рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Кіровоградської обласної прокуратури на користь Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 144,08 грн та витрати зі сплати судового збору за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги у сумі 216,11 грн.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 144,08 грн та витрати зі сплати судового збору за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги у сумі 216,11 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

С. І. Мурашко