Справа № 350/1947/21
Провадження № 22-ц/4808/433/22
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 16 грудня 2021 року під головуванням судді Бейка А.М. у смт Рожнятів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що з 12.07.2019 перебуває з відповідачему зареєстрованому шлюбі, у якому в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюбне життя з відповідачем не склалося і вони вирішили розлучитися. Дитина залишилася проживати із нею. Усі обов`язки, щодо утримання і розвитку дитини вона несе самостійно у повному обсязі

Посилаючись на те, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, домовленості між сторонами щодо сплати аліментів чи будь-якої допомоги на утримання дитини у добровільному порядку не досягнуто, просила ухвалити рішення про стягнення з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.11.2021 і до повноліття дитини.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 16 грудня 2021 року позов задоволено.

Вирішено проводити стягнення аліментів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вирішено стягнення аліментів розпочати з 18 листопада 2021 року і проводити до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 908 гривень судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що у поданому ним відзиві на позовну заяву зазначено, що він не працює, постійного доходу у нього немає, підприємницькою діяльністю не займається.

Водночас на виконанні у органі державної виконавчої служби перебуває виконавчий лист №350/218/2018 про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини. Згідно з розрахунком заборгованість з їх сплати у нього відсутня, аліменти сплачуються у добровільному порядку і своєчасно.

Із незрозумілих причин доводи і обставини, наведені у відзиві судом до уваги взяті не були, у рішенні не наведені мотиви їх відхилення.

При цьому, стягнувши з нього на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 усіх видів його заробітку, суд фактично лише на нього повністю поклав обов`язок з утримання дитини. При цьому, оскільки він не працевлаштований, то сплата аліментів у такому випадку буде розраховуватися із середньої заробітної плати по Калуському району на відповідний період, тому оскаржуваним рішенням суду на нього покладений обов`язок зі сплати аліментів за період з 01.12.2021 у розмірі 3 184 грн щомісяця, тобто у розмірі півтора прожиткових мінімуми на дитину відповідного віку. Тим самим, суд звільнив позивача від обов`язку утримання дитини, переклавши в повному обсязі такий на нього.

Також порушені права його дитини від попереднього шлюбу, оскільки він поставлений в скрутне матеріальне становище і тепер об`єктивно позбавлений можливості належним чином виконувати обов`язок по утриманню дітей своєчасно і в повному обсязі.

З урахуванням вимог ч. 5 ст. 183 СК України, згідно якої аліменти на двох дітей стягуються з платника у розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходу, та дійсних обставин справи, суд мав би стягнути з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) і з таким розміром аліментів він погоджується.

Зазначає, що позивачем не надані докази чи інші підтвердження, що вона потребує аліментів саме у такому розмірі, доводи про високий рівень його доходів не підтверджений жодними доказами, нею не заявлені ніякі клопотання про витребування судом певних доказів на підтвердження її доводів.

Під час подання до суду заяви про визнання позову, він не усвідомлював і не розумів у якому розмірі з нього будуть стягнуті аліменти при визнанні позову в повному обсязі, а суд повинен був відмовити у прийнятті його заяви про визнання позову, так як цим визнанням фактично порушені права дитини, оскільки на момент розгляду справи судом вже був наявний його відзив, в якому серед іншого, зазначалося про сплату аліментів на утримання іншої дитини.

Просить рішення суду скасувати та і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково стягнути з нього аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 12.07.2019 зареєстровано шлюб між сторонами (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Відповідно до довідок Дубівської сільської ради від 11.11.2021 № 965, № 966 та акта обстеження матеріально-побутових умов від 09.12.2021 малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, без батька, який проживає в с. Суходіл Калуського районувідповідно до довідки виконавчого комітету Спаської сілької ради від 30.11.2021 № 589(а.с 7, 8, 18, 22).

Згідно вказаної довідки Спаської сільської ради від 30.11.2021 відповідач не працює з 2002 року по даний час.

Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів відповідачем сплачено аліменти на користь ОСОБА_4 в загальній сумі 11 269,75 грн за 2018 рік, 12 493 грн за 2019 рік, 13 654 грн за 2020 рік, 13 450 грн за січень-листопад 2021 року (а.с. 19, 20).

ОСОБА_2 16.12.2021 подав суду першої інстанції заяву про визнання позову (а.с. 24).

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з принципів розумності та справедливості, взяв до уваги визнання відповідачем позову та дійшов вірного висновку про задоволення позову в повному обсязі та, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід стягнути аліменти у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, якими підтверджується його дійсний майновий стан, посилання в апеляційній скарзі на неспроможність на даний час сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, що він поставлений судом у скрутне матеріальне становище та позбавлений можливості належним чином виконувати обов`язок по утриманню дітей своєчасно і в повному обсязі, не приймаються до уваги та не є підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, який є необхідним для забезпечення дитині належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Відповідач є фізично здоровим та працездатним, що ним не заперечується, сплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу у мінімально можливому розмірі, тому його доводи про те, що суд мав би стягнути з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) є неспроможними. При цьому, апелянт, без урахуванням вимог ч. 1 ст.183 СК України, посилається на ч. 5 ст. 183 СК України, якою передбачено право одного з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів.

Доводи апелянта про те, що з урахуванням визначеного законодавством прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 від середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості призведе до того, що він самостійно забезпечуватиме дитину прожитковим мінімумом є необґрунтованими і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки утримання дитини є обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним та в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, не заслуговують на увагу посилання апелянта на ненадання позивачкою доказів чи інших підтверджень, що вона потребує аліментів саме у заявленому нею розмірі.

Посилання апелянта на те, що під час подання до суду заяви про визнання позову, він не усвідомлював і не розумів у якому розмірі з нього будуть стягнуті аліменти при визнанні позову в повному обсязі, суд апеляційної інстанції розцінює як намір уникнути від сплати аліментів у визначеному законом розмірі.

Безпідставними є посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, якими підтверджується його дійсний майновий стан, тому у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що визнання ОСОБА_2 позову порушує права інших осіб, а саме його дитини від іншого шлюбу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 16 грудня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин