ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3027/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирбіопродукт» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирбіопродукт» (далі - Відповідач, НВ ТОВ «Житомирбіопродукт»), в якому просила встановити факт її перебування у трудових відносинах з відповідачем з 01.10.2005 року; зобов`язати сплатити в усі фонди та бюджети внески (сплати) в інтересах ОСОБА_1 як за найманого працівника, який перебуває з роботодавцем в трудових відносинах з 01.10.2005 року, в т.ч. трудову книжку, зробити записи та прийняти ОСОБА_1 на роботу 01.10.2005 року продавцем (менеджером) у сфері гуртового продажу продукції НА ТОВ «Житомирбіопродукт».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем були укладені договори від 01.10.2005 року, від 02.01.2008 року, від 01.04.2011 року, від 02.01.2013 року про надання послуг та договір доручення на продаж продукції (про передачу продукції на реалізацію) від 26.03.2014 року, зі змісту яких вбачається, що між сторонами існували трудові відносини. Крім того, додає, що позивач підпорядковується і продовжує підпорядковуватися правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, виконує не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількості професій, спеціальностей, посади, відповідної кваліфікації, виконувала та виконує визначену трудову функцію діяльності підприємства, при цьому після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність позивача у відповідача не припинялася, а продовжується заново. Крім того, звернувся з клопотанням, в якому зазначив, що оскільки позивач є «слабшою стороною» в правовідносинах, тому не знала, як правильно оформлювати трудовий договір, вважала, що дані відносини є трудовими, а тому просила поновити строк позовної давності.

Ухвалою суду від 11.01.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

15.02.2022 року від відповідача надійшов відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що позивач ніколи не приймалася на роботу відповідачем як найманий працівник та ніколи не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, заперечував факт укладення між ним та позивачем будь-яких цивільно-правових чи трудових угод. Разом з тим відповідач визнав факт укладання між ним і позивачем, як суб`єктом підприємницької діяльності вищеназваних договорів та підкреслив, що між сторонами з 2005 року по даний час існують договірні відносини як між двома господарюючими суб`єктами. Зазначив, що при укладенні вказаних вище договорів, позивач надавала позивачу на підтвердження свого статусу як суб`єкта підприємницької діяльності копію свідоцтва про реєстрацію ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку. Згідно даних ЄДР ОСОБА_1 має статус суб`єкта підприємницької діяльності. В рамках виконання своїх зобов`язань за укладеними договорами позивач як суб`єкт підприємницької діяльності, надавала позивачу ряд послуг. Факт надання таких послуг підтверджується актами приймання-передачі послуг. Згідно текстів цих актів, позивач як суб`єкт підприємницької діяльності надавала відповідачу різноманітні послуги.

Крім того, просив відмовити позивачу у задоволенні клопотання про поновлення строків позовної давності.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2005 року між НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» (Замовник) та ПП «Гегельська» (Виконавець) укладено договір, відповідно до умов якого Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується забезпечити життєдіяльність представництва в м. Києві по продажу товарів і проводити інформаційно-маркетингову роботу по пошуку покупців.

Замовник є платником податку на прибуток на загальних підставах, а Виконавець є платником єдиного податку згідно чинного законодавства України і не є платником ПДВ.

02.01.2008 року між ТОВ «Житомирбіопродукт» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг № 02/01/08, відповідно до умов якого Замовник доручає Виконавцеві, а Виконавець зобов`язується надати Замовнику за плату послуги з проведення маркетингових досліджень за напрямками, що цікавлять Замовника та послуги з активізації продажу товарів Замовника, які визначені у цьому Договорі.

01.04.2011 року НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» (Замовник) та ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) укладено договір про надання послуг сфері інформації № 20.

01.04.2011 року НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» (Замовник) та ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) укладено договір про надання послуг у сфері бухгалтерського обліку № 21.

02.01.2013 року НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» (Замовник) та ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) укладено договір про надання послуг у сфері бухгалтерського обліку № 01.

20.12.2013 року НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про захист комерційної таємниці та конфіденційної інформації.

26.03.2014 року НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» (Довіритель) та ФОП ОСОБА_1 (Повірений) укладено договір доручення на продаж продукції (про передачу продукції на реалізацію).

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

З огляду на ці положення позивач повинна була дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття її на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач на підтвердження позовної вимоги, щодо встановлення факту перебування у трудових відносин із відповідачем з 01.10.2005 року надав копії господарських договорів, укладених між НВ ТОВ «Житомирбіопродукт» та позивачем, як суб`єктом підприємницької діяльності.

Згідно положень статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 43 ГК України визначено принцип свободи підприємницької діяльності.

Підприємництво здійснюється на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону.

Відповідно до статті 55 ГК України суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач укладала спірні договори як суб`єкт підприємницької діяльності, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, копією свідоцтва про реєстрацію ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку.

В рамках виконання своїх зобов`язань за укладеними договорами позивач як суб`єкт підприємницької діяльності, надавала позивачу ряд послуг. Факт надання таких послуг підтверджується актами приймання-передачі послуг. Згідно текстів цих актів, позивач як суб`єкт підприємницької діяльності надавала відповідачу різноманітні послуги.

Таким чином, суд вважає, що надані позивачем господарські договори не підтверджують існування між сторонами трудових відносин.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінені на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановлено, що позивач не довів належними та допустимими доказами своїх вимог про існування між сторонами трудових відносин.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, з огляду на викладені обставини справи, правові норми та досліджені докази, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю та відмовляє в задоволенні позову.

З огляду на те, що факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем судом не встановлено, позовні вимоги про зобов`язання сплатити в усі фонди та бюджети внески (сплати) в інтересах ОСОБА_1 як за найманого працівника, який перебуває з роботодавцем в трудових відносинах з 01.10.2005 року, в т.ч. трудову книжку, зробити записи та прийняти ОСОБА_1 на роботу 01.10.2005 року продавцем (менеджером) у сфері гуртового продажу продукції НА ТОВ «Житомирбіопродукт» задоволенню не підлягають, як такі, що є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, покладаються на позивача та стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 10, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирбіопродукт» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА