Ухвала

Іменем України

17 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 522/17381/19

провадження № 61-19323ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року у складі судді Донцова Д. Ю. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позов обґрунтовувало тим, що 18 вересня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , що є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 661/19-302, укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 2006 року № НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, згідно з розпорядженням від 24 лютого 2006 року № 193947, право власності на яку зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «ОМ БТІ та РОН») від 28 лютого 2006 року, номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим № 13984598.

Внаслідок невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань із повернення кредиту 13 грудня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису на право власності 29489254.

Відповідно до довідки від 25 лютого 2019 року № 197 у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 - з 19 червня 1991 року, ОСОБА_1 - з 14 жовтня 2004 року та їх діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , - з 12 листопад 2008 року.

Банк вважав, що реєстрація та проживання відповідачів у зазначеній квартирі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження об`єктом права власності, а відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2020 року замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки квартиру, яка була передана в іпотеку, іпотекодавцем набуто у власність не за рахунок кредиту то заявивши вимоги про зняття з реєстраційного обліку та визнання відповідачів такими, що втратили право користування майном, що по суті є виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позові іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Альфа-Банк», у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що предметом спору є не виселення, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимог, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Суди встановили, що 18 вересня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , що є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 661/19-302, укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 2006 року № НОМЕР_1 , виданого Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради згідно з розпорядженням від 24 лютого 2006 року № 193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28 лютого 2006 року, номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим № 13984598.

Внаслідок невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань із повернення кредиту, 13 грудня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису на право власності 29489254.

Відповідно до довідки від 25 лютого 2019 року № 197 (виписка із будинкової книги про склад сім`ї і пропису) у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 - з 19 червня 1991 року, ОСОБА_1 - з 14 жовтня 2004 року та їх діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 - з 12 листопад 2008 року.

Судами також встановлено, що зазначена квартира на час передачі її в іпотеку належала іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 24 лютого 2006 року

№ 8-18394, згідно з розпорядженням від 24 лютого 2006 року № 193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28 лютого 2006 року, номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим № 13984598.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Верховний Суд враховує, що вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного порядку, у разі їх задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 199/163/19.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступив, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Подібний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі

№ 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону

№ 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд зазначає, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, відповідно до положень статті 109 ЖК Української РСР, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

З огляду на викладене, суди, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, а відповідно відсутні підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.

Заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц, а також висновки Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10.

Проте висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц і на які посилається заявник, стосується додержання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та наслідків відмови звільнити житлове приміщення з дня отримання відповідної вимоги.

Щодо посилання на висновки Верховного Суду України у справах

№ 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, то у них йдеться про те, що права членів сім`ї власника житлового будинку є похідними і припиняються з припиненням у власника права приватної власності на це майно.

Проте зазначене загальне правило не спростовує висновків про суті вирішення спору у цій справі, які з урахуванням подібності предмета спору відповідають висновкам, які викладені у постановах Верховного суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 199/163/19.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги АТ «Альфа-Банк» необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

С. О. Погрібний

Г. І. Усик