КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/9529/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/796/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

Київська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Галагана В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

у серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Київської міської ради, в якому просив надати йому додатковий строк, достатній для подачі заяви про прийняття спадщини, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначав, що приблизно в середині жовтня 2017 року йому стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його давній друг ОСОБА_5 , та в той же час він дізнався, що померлий залишив заповіт на його ім`я. Він дружив з ОСОБА_5 , здійснював за ним догляд, купував продукти харчування, допомагав по господарству, оскільки після ДТП, яка сталася приблизно у 2007-2008 році ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження та потребував сторонньої допомоги. Після одужання ОСОБА_5 почав вживати наркотичні засоби, тому він перестав з ним спілкуватись. В подальшому зі слів ОСОБА_6 дізнався, що ОСОБА_5 було засуджено до позбавлення волі, а надалі він захворів та помер. ОСОБА_6 зберігав документи ОСОБА_5 , серед яких виявив заповіт на його ім`я від 27.12.2008. Про наявність заповіту до жовтня 2017 року йому не було відомо. 09.11.2017 він звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу № 1269/2017, проте відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на звернення із заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.09.2018 позов задоволено. Встановлено ОСОБА_1 як спадкоємцеві після смерті ОСОБА_5 додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, який рахувати з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не повідомив її про день та час розгляду справи, та не залучив до участі у справі законного представника неповнолітньої доньки померлого, чим порушив вимоги ст. 12, ч. 5 ст. 263 ЦПК України щодо змагальності сторін, оскільки вона не змогла надати заперечення на позов. Часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 є день його смерті. Відповідно строк в шість місяців на прийняття спадщини закінчився 07.06.2011 та такий строк позивачем пропущено. З моменту повідомлення позивачу Першою київською нотаріальною конторою про пропущення ним 6 місячного строку для прийняття спадщини і до моменту підписання позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини минуло ще 7 місяців і 8 днів, тобто ще раз пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини, та будь - яких поважних причин цього не наведено. ОСОБА_5 приблизно з 17 років вживав наркотичні речовини та за все життя він лише один раз працевлаштувався в 2001 - 2002 роках, звідки звільнився через поганий стан здоров`я. Близьких друзів він не мав, крім ОСОБА_7 , який також помер від вживання наркотиків. Позивача та ОСОБА_6 вона не знає, до кола друзів вони не входили. В 2007 - 2008 роках її син в ДТП не потрапляв. ОСОБА_5 ніколи не працював на станції технічного обслуговування і не міг працювати, оскільки на ґрунті постійного вживання наркотиків у нього відбулись незворотні зміни мозкової діяльності, через що він мав розлади речових та рухових функції і пересувався лише по квартирі. А вона ніколи не працювала за кордоном. ОСОБА_5 не мав паспорта, оскільки він був викрадений або втрачений, та з 13.03.2001 обліковується за базою недійсних документів Державної міграційної служби України. Підпис на заповіті від 27.12.2008 не схожий на підпис її сина ОСОБА_5 . Судом не надано оцінку розбіжностям між фактами та хронологією подій, наведених позивачем в позовній заяві. У заповіті не зазначено паспортні дані та адреса реєстрації ОСОБА_1 , тому є незрозумілим як ОСОБА_6 розшукав його за місцем реєстрації. Вважає, що суд не мав підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 , як особа яка не приймала участі у справі подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що вона є донькою померлого ОСОБА_5 та на час розгляду справи була неповнолітньою, проте суд не залучив її законного представника як відповідача до справи. Доводи щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є тотожними, доводам, викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представниця позивача ОСОБА_9 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. При цьому вказала, що спадкове майно відсутнє, оскільки воно конфісковане за вироком суду.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору міни від 31.05.1997, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрований у реєстрі за № 3у-3154, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

27.12.2008 ОСОБА_5 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 7566, яким на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповів належну йому на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 15.11.2017, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом реєстрації смерті у м. Києві складено актовий запис від 09.12.2010 № 6. Документом, що підтверджує факт смерті є лікарське свідоцтво про смерть № 105 від 07.12.2010, видане обласним комунальним закладом Криворізьким протитуберкульозним диспансером № 2 в Дніпропетровській області. Дані про померлого вказано згідно повідомлення про смерть особи, померлої в місцях позбавлення волі.

Згідно довідки № 002382995 від 28.12.2017, складеної відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, відповідно до Реєстру територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 був зареєстрований з 22.07.1997 по 13.12.2011, знятий з реєстрації у зв`язку із смертю; за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 , 1957 року народження, з 22.07.1997 по теперішній час.

За даними листа № 10885/02-17, складеного Першою Київською державною нотаріальною конторою від 03.11.2017, за заявою ОСОБА_1 від 09.11.2017 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 1269/2017, а також ОСОБА_1 повідомлено про пропущення ним шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він познайомився із спадкодавцем ОСОБА_5 приблизно у 2004-2005 роках, оскільки останній деякий час з ним працював на станції технічного обслуговування. У 2006-2007 роках свідок навідався додому до ОСОБА_5 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження після дорожньо-транспортної пригоди та був у безпорадному стані. Від запропонованої ним допомоги ОСОБА_5 відмовився, вказавши що отримує допомогу від свого товариша ОСОБА_1 , в той час як мати ОСОБА_5 , за його словами, була працевлаштованою та знаходилась за кордоном. Через деякий час ОСОБА_5 попросив його поїхати разом із ним до нотаріуса, де склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 та попросив свідка зберігати заповіт у себе. Через деякий час ОСОБА_5 потрапив до СІЗО, потім до колонії. У 2010 році від сусідів ОСОБА_5 він дізнався, що він помер, а тому вирішив розшукати ОСОБА_1 за місцем реєстрації. Мати ОСОБА_1 пояснила, що він проживає в іншому місці із жінкою. Він залишив свій номер телефону, проте ОСОБА_1 йому не зателефонував. Восени 2017 року проводивши вдома ремонт, він знову виявив заповіт ОСОБА_5 та повторно поїхав до ОСОБА_1 за місцем його реєстрації та передав заповіт.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з поважності причин, які перешкоджали позивачу своєчасно звернутись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відтак визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можливе за умови, що у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку можуть бути тривала хвороба спадкоємців, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Головною ознакою поважних причин є те, що вони роблять своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини неможливим.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Узагальнення судової практики розгляду судами справ про надання спадкоємцеві додаткового строку для прийняття спадщини свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Суд виходив з того, що позивач не був обізнаний про наявність заповіту на його ім`я.

Такий висновок суд зробив лише на підставі пояснень позивача та показів свідка ОСОБА_6 .

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що свідок вказав, що вперше прийшов за місцем проживання позивача для того, щоб повідомити його про наявність заповіту у 2010 році, та оскільки ОСОБА_1 не було вдома повідомив його матір та залишив свій телефон. ОСОБА_1 не зателефонував, та наступного разу свідок знову прийшов за місцем проживання позивача повідомити про заповіт восени 2017 року.

Будь - яких доказів про те, що позивач не спілкувався зі своєю матір`ю, яка була обізнана про наявність заповіту ще у 2010 році, не з`являвся за місцем реєстрації не надано та на такі обставини позивач не посилався. Позивачем також не надано будь - яких доказів про те, що він не проживав за місцем реєстрації.

Відтак позивач на власний розсуд з 2010 року протягом семи років, не телефонував особі, яка повідомила про наявність заповіту, та не зазначив про поважність причин неможливості звернення до особи, яка повідомила про те, що у неї знаходиться заповіт.

В апеляційній скарзі відповідачка зазначає, що свідчення ОСОБА_6 викликають сумнів у їх правдивості, оскільки свідок вказував, що вона працювала за кордоном, а вона ніколи за кордоном не працювала, свідок вказував, що працював із спадкодавцем на станції технічного обслуговування, але її син там не працював. Колегія суддів звертає увагу на те, що про вищевказані обставини свідок вказував зі слів ОСОБА_5 , відтак такі доводи не можуть бути підставою для спростування висновків суду.

Проте, представниця позивача не змогла пояснити суду апеляційної інстанції звідки свідок дізнався про зареєстроване місце проживання позивача, з урахування того, що свідок та позивач не були знайомі, а у заповіті не вказано адресу позивача.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказав на те, що ОСОБА_2 (мати померлого) не подавала заяву про прийняття спадщини, а тому вважав за необхідне зазначити відповідачем також Київську міську раду.

Але за матеріалами справи встановлено, що спадкодавець та ОСОБА_2 були зареєстровані за однією і тією ж адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Оскільки спадкодавець помер у місцях позбавлення волі вимоги даної норми слід застосовувати виходячи із зареєстрованого місця проживання спадкодавця та спадкоємця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Апелянт ОСОБА_3 була малолітньою на час відкриття спадщини, проте позивач не зазначив відповідачем законного представника малолітньої.

Представник позивача вказала, що позивач не знав про те, що померлий має малолітню доньку, а також зазначила, що рішення у даній справі не впливає на права та інтереси ОСОБА_3 , оскільки законні представники останньої не зверталися із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. При цьому представниця позивача не вказала, чи могла малолітня особа вирішувати питання про прийняття спадщини та чи знала вона чи її законні представники про смерть спадкодавця.

Вказуючи на те, що спадкодавець не мав на час смерті будь - якого майна, оскільки він був засуджений до позбавлення волі з конфіскацією майна, представниця позивача не змогла пояснити, які в такому випадку порушені права та інтереси позивача, який просить встановити додатковий строк на прийняття спадщини, якщо спадкової маси зі слів представника фактично не існує. До позовної заяви позивач додав копію дубліката договору міни від 31.05.1997, відповідно до якого спадкодавцю належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Крім того, у матеріалах справи відсутні докази щодо конфіскації майна спадкодавця.

Оскільки позивач мав реальну можливість зв`язатися зі свідком ОСОБА_6 , який ще у 2010 році повідомив про те, що у нього знаходиться заповіт, отримати цей заповіт чи звернутися до нотаріальної контори з питання наявності заповіту та подання заяви про прийняття спадщини, проте таких дій протягом більше ніж 7 років не вчиняв, висновки суду про поважність причин пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини є помилковими.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про те, що заповіт є сфальшованим документом, оскільки питання визнання заповіту недійсним не є предметом розгляду у даній справі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21.02.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук