Справа № 487/2327/20
Провадження № 2/487/96/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря Савчук К.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку

ВСТАНОВИВ:

27.04.2020 року представник позивача АТ «Альфа-Банк» адвокат Мальцева А.В. звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 та зняття відповідача з реєстраційного обліку з даної квартири.

Позивач у своєму позові посилався на те, що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належала на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 07 червня 2006 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності па нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Свідоцтва про право власності від 11.03.2020 р. № 203705137, було зареєстровано право власності за АТ АТ «Альфа банк», а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 43,9 кв.м., жилою площею 27,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно довідки Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 05.03.2020 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстрований відповідач ОСОБА_1 . Позивач звертався до Відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії Відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. ст. 316, 319, 391, 383 ЦПК України, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.05.2020 цивільна справа була прийнята до розгляду та відкрито провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02.12.2020 року підготовче засідання закрите.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи за її відсутністю, позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Вавілов А.Є. до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

Крім того, 02.03.2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, у яких зазначив, що разом із відповідачем у квартирі мешкає його дружина та неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також у квартирі мешкає же повнолітня дитина відповідача ОСОБА_5 . Тому зазначення у повідомленні спірної квартири від 05.03.2020 року щодо відсутності прав на неї у третіх осіб і те що вона не надана в користування наймачам (орендарям) не відповідало дійсності. Тому відповідач вважає, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим. Необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що 08.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. і зареєстрований у реєстрі за № 1878, за умовами якого, у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, передано в іпотеку двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,9 кв.м., житловою 27,6 кв.м.

11 березня 2020 року право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк».

Згідно з витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 26.02.2020 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки ПП «Управляюча компанія ЖЕД №10» №258 від 20.08.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 1972 року народження (заявник), ОСОБА_5 1997 року народження (донька), ОСОБА_4 , 2008 року народження (донька).

12 березня 2020 року АТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку, яку відповідачем залишено без задоволення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_1 , який з 12.06.1992 року зареєстрований та проживає у житловому приміщенні. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський Суд вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.08.2019 року в справі 2004/1979/12 зазначила, що втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням ст. 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Здійснюючи стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», банк був обізнаний, що у спірній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , а отже мав усвідомлювати, що права власника квартири за адресою: АДРЕСА_2 обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаним житловим будинком та міг передбачити характер та вагу обтяжень його майбутньої нерухомості та не здійснив достатньо належної обачності при реєстрації права власності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки задоволення позову та позбавлення відповідачів права на житло без надання іншого житла не буде відповідати принципу пропорційності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по справі суд вважає покласти на рахунок сторони, що їх понесла.

Керуючись ст.10,18,23,76,279,258,259,263-265,282,352,354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:Акціонерне товариство «Альфа-Банк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 18 лютого 2022 року.

Суддя: В.О. Гаврасієнко