Дата документу 10.02.2022
Справа № 334/4215/21
Провадження № 2/334/370/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.;

за участю секретаря Панасюри Н.С.;

представника позивача адвоката Завгородньої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житлом.

В позові зазначила, що являється власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 02.06.2021 року засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., зареєстрованому в реєстрі за №2349. В належному їй житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за місцем реєстрації не проживає з 2013 року. Про місце знаходження відповідача відомостей позивачка не має. Особистих речей відповідача у будинку не має, оплату за комунальні послуги він не робить, не відноситься до місця реєстрації, як до основного свого місця проживання. Відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку, але добровільно знятися з реєстрації не бажає. Позивачка зазначає, що у зв`язку з реєстрацією відповідача ОСОБА_2 в житловому будинку,вона вимушена сплачувати за нього комунальні платежі, не має можливості отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Це порушує її право на володіння та розпорядження власністю.

Тому позивачка просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду 22.06.2021 року м.Запоріжжя справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні.

Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Завгородня В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позову, не заперечували проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву.

Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи, відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та представника позивача, свідка ОСОБА_4 , оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2021 року засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., зареєстрованому в реєстрі за №2349 ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.06.2021 року, номер запису про право власності 101(а.с. 9).

В даномубудинкузареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 відповідно до інформації Витягу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 18.06.2021 року.

Факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 з 2013 року підтверджується довідкою №33 від 28.05.2021 року, виданою головою квартального комітету №75, уточненою довідкою від 10.01.2022 року.

ОСОБА_2 був членом сім`ї одного з попередніх власників житла.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 року справа № 209/2642/18.

В постанові від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц, Верховним судом зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сім`ї втрачає і право користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Такий правовий висновок викладено в Постанові ВС від 25 липня 2018 року справа № 638/13030.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, в спірномубудинку не мешкає, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, припинилось після відчуження попередніми власниками майна на користь іншого власника.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.

Відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, є членом сім`ї одного з колишніх власників житла, тому втратив право користування даним житлом після його відчуження, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірному будинку, що спричиняє новому власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України ст.ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.02.2022 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.