Справа № 627/1438/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року смт Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі :

головуючий суддя - Каліберда В.А.,

з участю секретаря - Коломієць Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від 12.11.2015 року, складений померлою ОСОБА_4 та посвідчений Олексіївською сільською радою.

В обгрунтування заявлених вимог позивач вказала, що зі складеним заповітом померлою вона не може погодитися, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 перенесла інсульт (гостре порушення мозкового кровообігу) та після перенесеної хвороби у неї була порушена мова, залишилось порушення координації рухів, перекошеність обличчя, знижена пам`ять, оніміння лівої руки, хворіла гіпертонічною хворобою, постійно мала високий тиск 200х110. Окрім того 4.01.2008 року виявлено діагноз цукрового діабету II ступеня. У ОСОБА_4 часто змінювався настрій, мала місце втрата пам`яті. 18.11.2013 року лікарем-кардіологом поставлено діагноз ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз. А тому враховуючи вищевикладений стан здоров`я заповідача ОСОБА_4 , позивач вважає, що вчинений правочин, а саме складання заповіту 12.11.2015 вчинений у момент, коли ОСОБА_4 у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та прохала їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, прохала відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, прохав відмовити в їх задоволенні за безпідставістю та необгрунтовааністю.

Заслухавши доводи сторін та свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , повторно виданого 02 травня 2018 року Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області ( а. с. 130, т.1).

12 листопада 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким зробила наступне розпорядження:

- земельну ділянку в розмірі 6,0249 га, розташовану на території Олексіївської сільської ради згідно Державного акту на право власності на землю серії РЗ №782165 від 19.05.2003 року, грошовий вклад в Краснокутському відділенні ВАТ «Ощадбанк» філії №2840/025 селища Дублянка по рахунку №91551/1683 заповідала дочці ОСОБА_3 ;

- житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 заповідала дочці ОСОБА_2 ;

- автомобіль марки САЗ 2507 1983 року випуску, колір зелений, тип ТЗ самоскид, зареєстрований Богодухівським МРЕВ УДАЇ УМВСУ в Харківській області 16.05.2003 року, реєстраційний № НОМЕР_2 заповідала сину ОСОБА_6 .

Зазначений заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області Рябченко Ж.О. 12 листопада 2015 року зі слів ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 209 (а.с.131,133, т.1).

В заповіті зазначено, що заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_4 , власноручно підписаний нею у присутності секретаря виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області Рябченко Ж.О. об 10 годині 10 хвилин. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним заповіту, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що вчинений правочин, а саме складання заповіту 12.11.2015 року, вчинений у момент, коли заповідач ОСОБА_4 у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення з приводу того, що як односторонній правочин заповіт підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Отже недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пункті 1.2. розділу I вищевказаного Порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування.

В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії (пункти 2.1., 2.3. розділу II Порядку).

У пункті 1.4. розділу III Порядку зазначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

В судовому засіданні встановлено, що оскаржуваний заповіт був складений саме в приміщенні Олексіївської сільської ради куди прибула ОСОБА_4 .

З оспорюваного заповіту, складеним ОСОБА_4 12 листопада 2015 року вбачається, що останній було роз`яснено ст. ст.1241, 1307 ЦК України, заповіт прочитаний ОСОБА_4 вголос та підписаний власноручно. Заповіт посвідчено ОСОБА_7 , секретарем виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Заповіт підписано ОСОБА_4 в присутності секретаря сільської ради та особу заповідача було встановлено та перевірено її дієздатність. Зазначений заповіт складено та посвідчено в 2-х примірниках, один із яких залишається на зберіганні у справах виконавчого комітету Олексіївської сільської ради, а другий видається заповідачу.

Отже, з зазначеного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 дійсно виявила бажання зробите вищезазначене розпорядження щодо свого майна.

Окрім цього, допитана в судовому засіданні в якості свідка секретар виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області ОСОБА_7 суду пояснила, що з метою складання оспорюваного заповіту ОСОБА_4 приходила до Олексіївської сільської ради два раза: перший раз вона прийшла, щоб змінити попередній заповіт, який нею був складений в 2011 році та свідком останній було пояснено, що для вчинення цих дій їй необіхно прийти у визначені для цього дні. Потім ОСОБА_4 прийшла до сільської ради у відведений дня вчинення нотаріальних дій день та цілеспрямовано та обдуманно оголосила свідку зміст оспорюваного заповіту. Також вказала, що заповіт складався в Олекіївській сільській раді та при його складанні були присутні свідок та заповідач ОСОБА_4 . Заповіт був складений зі слів ОСОБА_4 та підписаний нею особисто. Підтвердила, що копія заповіту, яка мається в матеріалах справи, співпадає з оригіналом заповіту. Також суду повідомила, що вона давно була знайома з ОСОБА_4 та за останньою ніколи не було помічено будь - яких розладів психічного характеру.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Дублянка ОСОБА_8 суду пояснила, що вона знає ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_9 ) з 26 років та знала її 45 років. Свідок, як лікар, дуже часто була в сім`ї ОСОБА_4 , оскільки в неї було шестеро дітей. Також свідок повідомила, що у ОСОБА_4 не було ніяких психічних розладів та вона була турботливою матір`ю. Однак ОСОБА_4 хворіла на серцеві захворювання та цукровий діабет, в зв`язку з чим була на диспанцерному обліку та постійно наблюдалася у кардіолога Краснокутської ЦРЛ.

Окрім цього вказала, що ОСОБА_4 була завжди свідома, вона цілком розуміла значення своїх дій, та перебуваючи постійно на консультаціях у лікарів, жоден з них не встановив того факту, що ОСОБА_4 потребує консультації психіатра. Також зазначила, що вона постійно оглядала ОСОБА_4 та надавала їй медичну допомогу, призначаючи ліки, однак ліки, які призначалися ОСОБА_4 , не впливали на її психічний стан. Також повідомила, що в 2013 році у ОСОБА_4 було порушення в позвоночній сфері та атеросклеротичний кардіосклероз, що не може свідчити про психічний розлад здоров`я, а це порушення роботи сердця. Окрім цього свідок повідомила, що за весь час хвороби ОСОБА_4 вона не бачила, щоб позивач ОСОБА_1 відвідувала матір.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_4 її кума та вони проживали через будинок. Знала вона ОСОБА_4 з 1986 року по листопад 2017 року. Суду повідомила, що у ОСОБА_4 був тиск, однак вона завжди, в тому числі й 2015 році, була адекватною, розумною жінкою та жодних відхилень психічного характеру у неї не було. Також підтвердила, що сільською радою не може бути зроблено підробку заповіту, оскільки заповіти відразу передаються до реєстру. Окрім цього свідок суду повідомила, що позивач за весь період лише один раз була у матері. Стосунки у них не були одні з найкращих та ОСОБА_4 постійно плакала через відношення ОСОБА_1 до неї.

Окрім цього за клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалою суду від 31.10.2019 року по справі була призначена посмертна комісійна судово медична експертиза щодо встановлення стану здоров`я гр. ОСОБА_4 , 1947 року народження на час складання заповіту 12.11.2015 року.

Згідно висновку комісійної судово медичної експертизи №08-312/19/пп за фактом встановлення стану здоров`я гр. ОСОБА_4 , 1947 року народження на час складання заповіту 12.11.2015 року на питання №1: « Чи вплинуло на складання заповіту 12.11.2015 року, посвідченого Олесіївською сільською радою, хвороба померлої після перенесеного інсульту ОСОБА_4 в березні 2013 року?» екпертами надано відповідь, що беручи до уваги відсутність у наданій медичній документації відомостей про наявність у хворої будь яких проявів патологічної неврологічної симптоматики впроміжку часу після 02.04.2013 і до листопада 2017 року, коли у хворої вперше було діагностовано наявність дисциркуляторної (діабетичної, гіпертонічної, атеросклеротичної) енцефалопатії ІІ ст. з виразним вестибуло атактичним синдромом і мнестичними порушеннями, можливо дійти висновку, що ускладення в перебігу основної патології серцево судинної й ендокринної системи у ОСОБА_4 , котре мало місце в березні 2013 року у вигляді минущого розладу мозкового кровообігу, не могло мати впливу на правочин, а саме, складання хворою заповіту 12.11.2015.

На друге питання, яке було поставлено на вивчення експертам, а саме: « Чи відповідав складений заповіт волі заповідача в стані її хвороби відповідно медичної документації», експертна комісія зазначила, що в наданій медичній документації будь які записи лікарських спостережень за хворою в проміжку часу після 19.05.2014 і аж до 29.11.2016, відсутні, а тому, за наявними даними достаменно з`ясувати, який саме був стан здоров`я у ОСОБА_4 на момент складання заповіту 12.11.2015 року, не є можливим. Однак при наявності вищевказаних, встановлених у хворої захворювань, також відсутні і будь які докуметально зафіксовані дані в підтвердження негативного їх впливу на емоційно вольову сферу.

Що стосується третього питання експертизи, а саме: «Чи віддавала звіт своїм діям померла ОСОБА_4 при складанні заповіту через хворобу та вплив на неї ОСОБА_2 , відповідачки за позовом?», еспертами було зазначено, що вирішення вказаного питання, а саме дієздатності ОСОБА_4 на момент вчинення правочину (складання заповіту 12.11.2015), відноситься до компетенції комплексної судово медичної та судово психіатричної експертизи або окремої посмертної судово психіатричної експертизи.

Також допитана в судовому засіданні судово медична експертка ХОБСМЕ ОСОБА_11 стосовно висновку комісійної судово медичної експертизи №08-312/19/пп за фактом встановлення стану здоров`я гр. ОСОБА_4 , 1947 року народження на час складання заповіту 12.11.2015 року суду пояснила, що судово медична експертиза проводиться за наявними матеріалами в справі та медичною документацією, а не на припущеннях.

Під час проведення експертизи вся медична документація була вивчена всіма членами комісії в повному обсязі.

Також вказала, що в медичній документації, що була надана на вивчення експертам, не має підтвердження про перенесений в 2013 році хворою ішемічний інсульт. Також по першому питанню експертизи повідомила, що стан, який перенесла хвора в березні 2013 року, ніяким чином не міг вплинути на складання заповіту, а по другому питанню експертизи вказала, що медична документація не містить даних, які б могли свідчити, що перебіг захворювань, котрими страждала ОСОБА_4 станом на 12.11.2015 рік, мали вплив на емоційно вольову сферу. В наданій медичній документації відсутні відомості щодо звернення ОСОБА_4 в листопаді та грудні 2015 року за медичною документацією. При цьому вказала, що неврологічні розлади зафіксовані станом на 2013 рік та в подальшому з листопада 2017 року. Висновок експертизи підтвердила в повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція висловалена в постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року по справі № 650/1252/17.

Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 ознайомлювалася з висновком комісійної судово медичної експертизи №08-312/19/пп, де зазначено про необхідність призначення по даній справі комплексної судово медичної та судово психіатричної експертизи або окремої посмертної судово психіатричної експертизистосовно визначення під час укладання заповіту у останньої усвідомлення значення своїх дій, однак позивач з відповідним клопотанням до суду не зверталася.

Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

При цьому сам по собі факт наявності у заповідача захворювань серцево-судинної систем та цукровий діабет не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту і не спростовує презумпцію психічного здоров`я.

Також, позивачем не надано і жодного належного доказу того, що ОСОБА_4 не мала наміру складати заповіт та розпорядитися своєю власністю на користь певних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: "правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом не встановлено, а позивачем не доведеносукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, а саме те, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном не відповідає вимогам закону, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Крім цього, ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 07 червня 2019 року було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по вказаній справі, а тому з позивача, відповідно до ст. 136 ЦПК України, слід стягнути несплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 81, 82,141, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 215, 225, 1233,1247,1254,1257 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., який зарахувати на слідуючи реквізити: Отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 ).

Повний текст рішення виготовлений 22 лютого 2022 року.

Суддя В.А.Каліберда