Провадження № 2/638/1163/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Здійснити поділ транспортного засобу Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ним право власності на Ѕ частину транспортного засобу Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.09.2009 року між сторонами укладено шлюб, в період якого придбане спільне сумісне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , та транспортний засіб Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій. Між сторонами відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, а тому звернувся до суду з даним позовом.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; поділити автомобіль Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, наступним чином, стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію Ѕ частини вказаного автомобіля у розмірі 148560 грн., визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане авто після сплати вказаної суми на її користь.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що спірна квартира куплена виключно за її особисті кошти, вона заробляла набагато більше чоловіка, отримала позику у батька для купівлі квартири та проведення ремонтних робіт у ній. Звернула увагу про відсутність реєстрації місця проживання чоловіка за адресою місцезнаходження спірної квартири, що на її думку свідчить про придбання квартири за її особисті кошти. З приводу спірного автомобіля вказала про його фактичне користування відповідачем за зустрічним позовом, неможливість реального поділу рухомого майна, а тому в порядку поділу спільного майна подружжя просила виплатити на її користь вартість 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Представник позивача за первісним позовом звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності за наявними у справі доказами, просив задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову, вказавши про зловживання відповідачем процесуальними правами, оскільки справа перебуває в провадженні суду з жовтня 2019 року, після закриття підготовчого засідання всі наступні судові засідання відкладались через неявку відповідача та свідків з її боку, що на думку представника позивача свідчить про зловживання процесуальними правами, а тому просить суд вжити заходи щодо недопущення такого зловживання у майбутньому.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи через стан здоров`я відповідачки, яка має намір особисто надати пояснення щодо обставин даної справи.

З часу закриття підготовчого судового засідання ухвалою суду від 12.05.2020 року представником відповідача вісім разів подані заяви з проханням про відкладення розгляду справи, проте доказів про поважність причин неявки суду не надано.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1,3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Частиною 2 статті 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем та її представником не надано доказів на підтвердження поважності їх неявок до суду, наявність у відповідача права подавати до суду заперечення проти позовних вимог в письмовому вигляді засобами поштового та (або) електронного зв`язку, а відтак можливим розглянута справа за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2009 року.

За час перебування у шлюбі придбана квартирі АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 28.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., реєстровий № 2520, та автомобіль Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, що зареєстрований за ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 29.03.2012 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобіль Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, набуті сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині вищезазначеної квартири.

При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем ОСОБА_2 не спростовано.

Доводи відповідача про те, що позивач не мав такого доходу, щоб придбати квартиру, а відповідачка придбала спірне нерухоме майно за власні кошти, в тому числі за гроші отримані в борг про що свідчать розписки не заслуговують на увагу та суд розцінює такі доводи та докази як намагання відповідача уникнути поділу спільного майна подружжя.

Згідно з частиною першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача за зустрічним позовом у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача за зустрічним позовом у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Враховуючи наведене, ухвалюючи рішення, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про визнання спірного рухомого та нерухомого майна спільним майном подружжя.

Здійснюючи поділ нерухомого майна, суд виходив із того, що спірна квартира та автомобіль підлягають поділу між подружжям в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на це майно не спростована жодною із сторін.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2,3,11,76-80,141,263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

Здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Здійснити поділ транспортного засобу Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину транспортного засобу Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, № НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору 9605 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду, починаючи з 25.02.2022 року.

Головуючий