Дата документу 22.02.2022 Справа № 334/7544/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7544/20 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/267/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішенням суду,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Валько Віталія Сергійовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішенням суду.

В обґрунтування позову зазначала, що заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2011 по справі № 2-543/11 з ОСОБА_2 на її користь стягнуто борг за договором позики у розмірі 43 560,00 грн., судові витрати у розмірі 1055, 60 грн., а всього стягнуто 44 615,60 грн.

23.03.2011 судом був виданий виконавчий лист строком пред`явлення до 18.03.2012 .

21.04.2011 державним виконавцем Хортицького ВДВС ЗМУЮ відкрито виконавче провадження № 26056871, яке було закінчено 29.03.2012 у зв`язку із направленням до виконання до Ленінського ВДВС.

19.04.2012 Ленінським ВДВС ЗМУЮ було відкрито виконавче провадження № 29572452.

15.05.2012 було описано та арештоване нерухоме майно боржника будинок АДРЕСА_1 . Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС від 24.12.2012 було призначено експерта та запропоновано проавансувати підготовку висновку судовим експертом про вартість нерухомого майна у розмірі 3 000,00 грн., з яких позивач сплатила 1 000,00 грн. у поверненні яких їй було відмовлено.

Будь-яких дій з вказаним майном не було здійснено, а ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2013 акт опису та арешту житлового будинку було скасовано як незаконний, а також скасована постанова про призначення експерта від 24.12.2012.

У 2016 році позивач повідомила ВДС про працевлаштування боржника ОСОБА_2 до ТОВ «Запоріжграждантранс». 19.04.2016 виконавчий лист № 2-543/11 знову було направлено до Хортицького ВДВС, оскільки територіально підприємство, на яке був працевлаштований боржник, знаходиться в Хортицькому районі м.Запоріжжя.

Державним виконавцем Хортицького ВДВС у виконавчому провадженні № 50673237 винесена постанова про об`єдання виконавчих проваджень у зведене, де були об`єднані: ВП № 53012828 про стягнення з ОСОБА_2 на користь УПФ Хортицького району суми боргу у розмірі 6481,20 грн.; ВП № 47744950 про стягнення з ОСОБА_2 на користь УПФ Хортицького району 3825,12 грн.; ВП № 510366725 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 44 615,60 грн.; ВП № 51985934 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОТП Банк суми боргу у розмірі 136 509,80 грн.; ВП № 50673237 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 11 488,86 грн.; ВП № 50673194 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 416,75 грн. Сума заборгованості за зведеним виконавчим провадженням становить 203 337,34 грн.

29.06.2017 державним виконавцем Галь М.І. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника та направлено за місцем роботи останнього.

Із заробітку боржника на користь позивача було перераховано 267,64 грн.

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області було відкрито ВП № 60797743, де виконавчий документ перебуває дотепер.

Вважає, що за 9 років державними виконавцями не було здійснено жодних дієвих дій по виконанню рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2011. Державним виконавцем лише формально розшукувалося майно ОСОБА_2 . З 2011 року до 2017 року, майже шість років відповідачем затягується проведення реальних, впливових дій виконавця, що призвело до утворення боргу ОСОБА_2 також перед іншими особами, що в сукупності фактично знищило шанси позивача на отримання коштів. Позивачка вважає, що діями та бездіяльністю державного виконавця їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює 50 832,00 грн., що дорівнює 1500,00 євро і є мінімальним розміром в аналогічних справах в практиці ЄСПЛ.

Рішенням Ленінськогорайонного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2021 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, постановити нове, про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час розгляду справи по суті, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що державним виконавцем був здійснений опис та арешт нерухомого майна боржника із порушенням закону, державним виконавцем не виконано належних дій щодо отримання права примусового проникнення до житла боржника та не надані відповіді на заяви ОСОБА_1 щодо виконавчого провадження. Все вказане, на думку апелянта, свідчить про неналежне виконання державним виконавцем своїх обов`язків, судове рішення не виконане з 2011 року, порушені права ОСОБА_1 досі не відновлені, у зв`язку з чим вона перебуває в постійному стресі, який виражається у психологічному напружені, що призвело до погіршення здоров`я та свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі державного виконавця Гасанлі Т.Г. вказав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. ОСОБА_1 не надала жодного документу, який свідчив про протиправність державної виконавчої служби. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Державна казначейська служба України в своєму відзиві вказала, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, її доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача і її представника, запереченнЯ представника третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що з представлених позивачем доказів не вбачається, в чому полягає моральна шкода, до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння їй моральної шкоди діями державної виконавчої служби.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2011 у справі « 2-543/11 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики у розмірі 43 560,00 грн. та судові витрати у розмірі 1055 грн.

23.03.2011 на виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист, строком пред`явлення до 18.03.2012.

21.04.2011 з метою примусового виконання рішення державним виконавцем Хортицького ВДВС ЗМУЮ відкрито виконавче провадження № 26056871, яке було закінчено 29.03.2012 у зв`язку з направленням до виконання до Ленінського ВДВС.

19.04.2012 Ленінським ВДВС ЗМУЮ було відкрито виконавче провадження № 29572452.

15.05.2012 було описано та арештоване нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 . Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС від 24.12.2012 було призначено експерта та запропоновано про авансувати підготовку висновку судовим експертом про вартість нерухомого майна в розмірі 3000,00 грн., з яких позивач сплатила 1000,00 грн. у поверненні яких їй було відмовлено.

Будь-яких дій з вказаним майном не було здійснено, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.04.2013 акт було скасовано як незаконний, а також скасовано постанову про призначення експерта від 24.12.2012.

У 2016 році позивач повідомила ВДС про працевлаштування боржника ОСОБА_2 до ТОВ «Запоріжграждантранс». 19.04.2016 виконавчий лист № 2-543/11 знову було направлено до Хортицького ВДВС, оскільки територіально підприємство, на яке був працевлаштований боржник, знаходиться в Хортицькому районі.

Оскільки в провадженні державного виконавця перебувало декілька виконавчих листів щодо боржника ОСОБА_2 виконавче провадження про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 було об`єднано з іншими провадженнями у зведене, за яким загальна сума боргу становить 203 337,34 грн.

29.06.2017 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника та направлено за місцем роботи боржника.

Із заробітку боржника на користь позивача було перераховано 267,64 грн.

Як на підставу звернення із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала те, що тривалим не виконанням рішення суду відповідач завдає їй моральної шкоди, вона перебуває у стресовому стані, що призводить до погіршення її здоров`я.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом статті1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктами 3, 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ураховуючи викладене, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.

Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Ураховуючи викладене, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилалася на факт протиправної бездіяльності Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яка полягає у протиправному невиконанні рішення суду.

Дослідивши наявні у справі докази, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог за відсутності належних і достатніх доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями органу державної влади.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме лише посилання позивача на те, що йому заподіяна моральна шкода, не може бути підставою для задоволення позову без надання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

У передбаченому законом порядку дії державної виконавчої служби неправомірними не визнавалися.

Фінансова неспроможність боржника, яка унеможливлює виконання судового рішення, не є підставою для покладання на держави обов`язку із відшкодування моральної шкоди.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що згідно зі статтею81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Суді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська