Справа № 496/1410/21
Провадження № 2/496/379/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Диженко М.В.

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулись до суду з позовом, в якому просять суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Свій позов позивачі мотивують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку прописаний, але не проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином співвласника ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що на зазначену адресу постійно надходить кореспонденція невідомого змісту, яку позивачі не можуть отримати, позивачі побоюються за своє майно. Крім того, ОСОБА_3 прописаний за зазначеною адресою, але не проживає в будинку з моменту реєстрації з 20.04.2011 року, тобто реєстрація в даному випадку є формальністю, оскільки відповідач ніколи не використовував будинок для власного проживання, а тому позивачі вважають, що мають всі права на звернення до суду із заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час розгляду справи, але надав до суду заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність, в якій також зазначив, що позов визнає та просить задовольнити.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , пояснив, що з позивачем ОСОБА_1 він проживає по сусідству. ОСОБА_3 , у вказаному будинку ніколи не проживав, лише приходив в гості.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2018 року за №132653126 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 54 кв.м., житловою площею 32 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.08.2018 року за №133720726 ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 54 кв.м., житловою площею 32 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області за №4077 від 07.12.2020 року встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає з дня реєстрації 20.04.2011 року по теперішній час.

Відповідно до акту про не проживання від 23.11.2020 року, складеного депутатом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області Заболотним А.М., в присутності сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , було підтверджено факт того, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає з дня реєстрації 20.04.2011 року по теперішній час.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 року №6-57цс11).

Як встановлено матеріалами справи, позивачі є власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 54 кв.м., житловою площею 32 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований відповідач.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч.2 ст. 405 ЦК України, а саме відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином згідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п. 26 вказаних вище Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до позовних вимог позивачів та наданих письмових доказів, суд вважає доведеним, що відповідач не проживає більше чотирьох років в квартирі, яка належить позивачам на праві власності. Доказів на підтвердження поважності причин не проживання в квартирі за місцем реєстрації відповідачем суду не подано.

З урахуванням викладеного, досліджених по справі доказів, встановлених обставин справи, суд вважає, що позивачем доведено наявність передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 72, 156 ЖК України, ст. ст. 13, 81, 259, 263, 265, 268, 352, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 21.02.2022 року

Суддя М.Л. Пасечник