Провадження № 2/638/619/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Суркової М.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №6341/2020/1993113 від 18.03.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період шлюбу з ОСОБА_3 , придбано автомобіль Porsche державний номер НОМЕР_1 загальною вартістю понад 1000000 грн. На початку листопада позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 без її згоди продав його своїй матері за ціною, що є значно нижчою ніж ринкова, а саме 49000 грн. Оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу та є спільною сумісною власністю, неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст.ст.60,61,63 СК України і є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

У судовому представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, відповідачі визнали позовні вимоги.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов наступних висновків.

Згідно копії свідоцтва про шлюбу № НОМЕР_2 04.07.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб. Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_3 ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва НОМЕР_4 14.02.2020 року право власності на автомобіль Porsche державний номер НОМЕР_5 зареєстровано за ОСОБА_3

18.03.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір купівлі продажу №6341/2020/1993113 про продаж автомобіля Porsche державний номер НОМЕР_1 за ціною 49000 грн, претензій щодо технічного стану та якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу немає.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

За договором купівлі-продажу від 18.03.2020 року вартість автомобіля за домовленістю сторін визначено у розмірі 49000 грн.

Разом з тим, за відомостями митної декларації та даних офіційного сайту Мінекономрозвитку України вартість автомобіля становить понад 1000000 грн.

У постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.

Визначення дрібний побутовий правочин має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Судом встановлено, що автомобіль Porsche придбаний у період перебування позивача та ОСОБА_3 у шлюбі, презумцію спільної власності майна не спростовано, а відтак є їхньою спільною сумісною власністю, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників, а відтак це є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним.

Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60,65 СК України,ст.ст.258259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №6341/2020/1993113 від 18.03.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 22.02.2022 року.

Головуючий Є.В.Невеніцин