Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 936/952/21

Провадження № 2/936/223/2021

17.02.2022 смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області у складі

головуючого - судді Павлюк С.С.

з участю секретаря с/з Собран Ю.О.

представника позивача Повідайчика О.І.

представника відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт. Воловець в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 поданої в інтересах ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", з участю третіх осіб державного реєстратора - приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни та ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в інтересах ОСОБА_2 до АТ КБ "ПриватБанк", визнання протиправним та скасування рішення реєстратора, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 18.03.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №MKW0GA, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 25982,00 доларів СІІІА на наступні цілі: 20000,00 доларів США - на споживчі цілі, 5981 доларів США на: сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 18.03.2028 року. 24.03.2008 року задля забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено Договір іпотеки №MKW0GA, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку домоволодіння, загальною площею 175,70 кв.м, житловою площею 79,90 кв.м. У зв`язку з кризовими явищами в світовій економіці ОСОБА_3 втратила можливість своєчасно виконувати взяті на себе за договором зобов`язання. Наслідком цього були дії банку спрямовані на примусове стягнення боргу, як от звернення до суду та отримання виконавчого напису нотаріуса. Водночас ОСОБА_3 по мірі можливості виконувала взяті на себе кредитні зобов`язання, а 27.12.2018 року сторони дійшли взаємної згоди добровільно врегулювати спір укладенням додаткової угоди №1 до кредитного договору №MKW0GA. Відтак ОСОБА_3 повністю виконала взяті на себе кредитні зобов`язання за вказаним вище договором, що доводиться довідкою AT КБ «Приватбанк» від 11.01.2019, згідно якої ОСОБА_3 заборгованості по кредитному договору №MKW0GA немає, дата закриття кредита 03.01.2019. 01.12.2020 року Воловецьким районним судом Закарпатської області відкрито провадження в справі за позовом AT КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та Воловецької районної ради про виселення. В період з 2015 по 2021 роки позивач брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки, оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в місцях проведення АТО (ООС). Тільки після отримання ухвали про відкриття провадження в справі з доданими до неї позовною заявою і додатками - з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно жінка позивача ОСОБА_3 дізнався про те, що житловий будинок в якому проживає їх сім`я та який є для них єдиним житлом більше не належить їм на праві власності, а є власністю відповідача. Після прибуття додому в лютому 2021 року позивач дізнався про те, що відповідач скориставшись послугами державного реєстратора протиправно позбавив його і його сім`ю єдиного житла. 22.10.2016 року державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32064965 від 26.10.2016 та зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» право власності на даний житловий будинок, номер запису про право власності 17111163. Вважає, що реєстрація за банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку відбулася з порушеннями прав людини та норм матеріального права. Позивачу не надходили від банку жодні письмові вимоги про усунення порушень основного та/або іпотечного договору чи попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає дії державного реєстратора та AT КБ «Приватбанк» неправомірними, оскільки реєстрація права власності відбулась з порушенням вимог Закону України "Про іпотеку", Закону України 'Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Просить суд визнати протиправним та скасувати рішення, скасувати державну реєстрацію та припинити права власності на житловий будинок, визнати за позивачем право власності на нерухоме майно.

Позивач в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Гнатишак О.В. в судовому засіданні підтримав поданий ним відзив на позовну заяву та заперечив позовні вимоги, зазначивши, що 22.10.2016 року приватним нотаріусом на підставі договору іпотеки прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано за AT КБ "ПриватБанк" на праві власності предмет іпотеки. Підписанням договору іпотеки сторонами погоджено умови, які містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" та досягнуто згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Зокрема, пунктом 24 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: зокрема, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно» яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, на підставі ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом поззсудового врегулювання на підставі договору. Твердження сторони позивача, що банком не направлялась письмова вимога щодо виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є голослівним, адже лише матеріали реєстраційної справи можуть свідчити про скерування боржнику вимоги про усунення порушення та примірника такої. AT КБ "ПриватБанк" дотримано застережень Закону України "Про іпотеку", у зв`язку з чим банк звернувся із заявою про реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок. Крім цього, представник відповідача зазначає про недотримання позивачем строку позовної давності, як самостійної підстави відмови в позові, адже, як сам позивач, так позичальниця отримавши від банку вимогу були проінформовані про намір кредитора задоволити вимоги за рахунок предмету іпотеку, аналогічно, як і позичальниця підписуючи у банку додаткову угоду усвідомлювала про зменшення суми заборгованості за такою, в т.ч. з підстав зарахуванням банком коштів в погашення боргу згідно оцінки нерухомості, набутої у власність.

Третя особа приватний нотаріус Стойка Н. та Бендзяк В.А. в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши представників сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Так, 18.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №MKW0GA, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25982,00 доларів СІІІА на наступні цілі: 20000,00 доларів США - на споживчі цілі, 5981 доларів США на: сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 18.03.2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 18.03.2028 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 29 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або - продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме №255591668 вбачається, що за ПАТ КБ "ПриватБанк" зареєстроване право власності на житловий будинок, дата, час державної реєстрації: 22.10.2016, підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 24.03.2008 року, повідомлення ПАТ КБ "ПриватБанк" від 18.12.2016, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32064965 від 26.10.2016 21:26:54 .

Дані правовідносини регулюються нормами ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 ЗУ «Про іпотеку»).

Положеннями статті 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону №898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон №898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

У договорі іпотеки №MKW0GA від 24.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», сторони обумовили, зокрема в розділі 4, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку»,

- продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державногно реєстру прав власності на нерухоме майно.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Таким чином, беручи до уваги вищезазначені встановлені судом факти, було встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , використовується як місце постійного проживання позивача та є предметом іпотеки в забезпечення вимог за кредитним договором №MKW0GA від 18.03.2008 року, укладеного в іноземній валюті, а тому не може бути звернено стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону №1304-VII.

Також, слід зазначити, що з 01.01.2016 року набув чинності Закон України від 26.11.2015 №834-VIII «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 2 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлюють, що з дня набрання чинності цим Законом нотаріуси наділяються повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та можуть здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Згідно з п.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену у встановленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до ст.35 ЗУ «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаної вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Тому, обов`язок з надіслання вимоги може вважатися виконаним Іпотекодержателем лише у разі, якщо така вимога отримана іпотекодавцем і строк її виконання обчислюється з моменту отримання цієї вимоги.

Аналіз наведеної вище норми дає підстави для висновку про те, що обов`язок з надіслання вимоги може вважатися виконаним тільки в разі, коли така вимога отримана іпотекодавцем і строк її виконання обчислюється з моменту отримання такої вимоги. Таким чином, іпотекодержатель має довести не тільки факт надіслання, а й отримання вимоги, а реєстратор речових прав вимагати такі документи.

В судовому засіданні встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» надсилав повідомлення боржнику про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, однак докази того, що ним було отримано таке повідомлення, в матеріалах справи відсутні.

Тобто відповідачем при звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та п. 24 Іпотечного договору. Також позивачу не надходили від відповідача листи щодо передачі права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, попереджень про таке звернення, інформації про вартість іпотечного майна, за якою відбулося зарахування вимог. На момент вчинення реєстраційної дії сума заборгованості за основним (кредитним) договором не була безспірною, В порушення вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» оцінка предмету іпотеки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки не проводилась.

Таким чином, реєстрація за банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку відбулася з порушеннями конвенційних норм про захист прав людини і основоположних свобод, конституційних норм, норм матеріального права, зокрема Цивільного кодексу України, законів України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також умов укладеного іпотечного договору.

У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ вказує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві.

Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності.

У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»).

Отже, оскільки ідеологія ст.1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Європейського суду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності.

За положенням ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведені висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 (у справі № 802/1340/18-а, провадження №11-474апп19); від 19.05.2020 (у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20), а також у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду, зокрема, від 06.11.2020 у справі №524/10011/17, від 02.12.2020 у справі №127/31897/18, від 24.03.2021 у справі №337/5054/19 тощо.

Викладеним доводиться, що рішення реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем та вчинення ним реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і Реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - є протиправними, а відтак останні належить скасувати з припиненням права власності відповідача та визнанням за позивачем відповідного права.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, ні підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства гостини України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування тішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких драв).

Відповідну правову позицію викладено у постановах КГС ВС: від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 23.06.2020 у справі №906/516/19, від 23.06.2020 у справі №905/633/19, від 23.06.2020 у справі №922/2589/19 та ін.

Отже, під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження того, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся за відсутності правових підстав, що призвело до порушення прав позивача.

З врахуванням викладеного, оскільки рішення реєстратора про реєстрацію права власності за відповідачем суперечить вимогам закону, таке рішення підлягає скасуванню із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на зазначене майно та припиненням вказаного права й визнанням відповідного права власності на майно за позивачем.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги представника позивача є такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 3735 гривень, понесених позивачем при зверненні до суду з позовними вимогами

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 2 ст. 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-83, 89, 128, 131, 133, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення реєстратора про право власності №17111163 від 22.10.2016 на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 157,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк».

Скасувати державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинити відповідне право власності останнього.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3735 (три тисячі сімсот тридцять п?ять) грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку відкладення складання повного рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін:

Позивач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ;

Відповідач: акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», м. Київ, вул. Грушевського 1 Д, ;

Третя особа: приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надія Михайлівна, місце знаходження: Закарпатська область м.Тячів, вул. Незалежності, №43;

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 22.02.2022 року.

Суддя Павлюк С.С.