ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/31359/20

Провадження № 22-ц/4820/142/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М. секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: відповідача, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/31359/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Керницькою Ілоною Романівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2021 року в складі судді Мазурок О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу та просив стягнути з відповідача 400000 грн боргу, 7508,20 грн - три проценти річних від простроченої суми боргу, 10040 грн інфляційних збитків.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався, що за договором позики, укладеним між ним та відповідачем ОСОБА_1 16.03.2020, відповідач позичив в нього 400000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.05.2020. Також відповідач зобов`язався сплатити три відсотки річних за користування коштами. На підтвердження укладення договору позики та передачі грошей ОСОБА_1 була власноручно написана розписка. Однак відповідач свої зобов`язання згідно із договором не виконав та у вказаний у борговій розписці строк гроші не повернув. Неодноразово позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак відповідач борг не повернув, у зв`язку із чим, він був змушений звертатись до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 400000 гривень боргу, 7508 гривень 20 копійок - три проценти річних від простроченої суми боргу, 10040 гривень інфляційних збитків та 4175 гривень 50 копійок сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Керницька І.Р., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що між ОСОБА_1 як власником ТОВ «Подільська сироварня» та ОСОБА_2 як постачальником склалися господарські відносини із постачання молока, зобов`язання та розрахунки у яких оформляли у формі розписок. Проте, у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 виникла заборгованість у сумі 400000 грн, яку останній вирішив повернути, застосовуючи психологічний тиск та погрози, після чого ОСОБА_1 був змушений написати боргову розписку про отримання вказаної суми коштів, але факту їх передачі не було. Уся заборгованість за поставку молока була згодом повністю погашена, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками.

Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив зміст наданої позивачем розписки у сукупності з іншими доказами у справі та не виявив справжню правову природу укладеного договору позики від 16 березня 2020 року, який є удаваним, оскільки ОСОБА_2 вчинив його для приховання господарських відносин, а тому правових підстав для стягнення грошових коштів немає. Фактами, що свідчать про удаваність вказаного договору позики є: відсутність передачі грошових коштів, відсутність у ОСОБА_1 наміру позичати кошти, між сторонами існували виключно господарські відносини, які стосувались поставки молока, в межах якої і сформувалась заборгованість, боргова розписка написана ОСОБА_1 під тиском ОСОБА_2 та інших осіб, позивачем на момент подачі позову не зазначено деталей передачі коштів, а саме часу та місця передачі, при цьому позивач плутається у власних поясненнях з даного приводу, воля ОСОБА_2 під час укладення договору позики спрямована на стягнення коштів за поставлене молоко, що підтверджує факт господарських відносин між сторонами.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки відповіді ПрАТ «Київстар», яка спростовує факт передачі грошових коштів у якості позики, оскільки 02 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у різних місцях з 09 до 18 год., що вказує на розписку як на удаваний правочин. Також, судом не взято до уваги боргові розписки за поставку молока за попередні періоди, що вказує на існування між сторонами виключно господарських відносин, та не надано належної оцінки свідченням свідків, зокрема ОСОБА_3 , яка підтвердила відсутність факту передачі коштів 02 січня 2020 року.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а висновки суду відповідають дійсним обставинам справи. Так, 16 березня 2020 року ОСОБА_3 позичив в нього 400000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.05.2020, що підтверджено відповідною розпискою, оригінал якої знаходиться у нього, доказів удаваного правочину відповідачем в ході розгляду справи не надано, тому єдино вірним способом захисту порушеного права позивача було стягнення заборгованої суми коштів разом з 3% річних і інфляційні збитки.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що 16 березня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив відповідачу 400000 гривень, які останній зобов`язався повернути позивачу до 01 травня 2020 року та сплатити три відсотки річних за користування коштами.

На підтвердження укладення договору ОСОБА_1 було написано розписку.

Однак у встановлений в розписці строк ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики позивачу не повернув.

Ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 1046-1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених норм права правильним є висновок суду про укладення між сторонами договору позики у письмовій формі, даний договір позики є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в розмірі 400000 грн., яка в обумовлений сторонами строк до 01.05.2020 року не була повернута позичальником позикодавцю.

Доводи апеляційної скарги, що між ОСОБА_1 як власником ТОВ «Подільська сироварня» та ОСОБА_2 як постачальником склалися господарські відносини із постачання молока, зобов`язання та розрахунки у яких оформляли у формі розписок, договорів позики від 16 березня 2020 року є удаваним, оскільки ОСОБА_2 вчинив його для приховання господарських відносин, боргова розписка написана під тиском ОСОБА_2 та інших осіб, а тому правових підстав для стягнення грошових коштів немає слід відхилити.

В обгрунтування даних доводів позивач достатніх та переконливих доказів не навів.

Посилання апелянта на підтвердження цих доводів такими фактами як відсутність у ОСОБА_1 наміру позичати кошти, між сторонами існували виключно господарські відносини, які стосувались поставки молока, в межах якої і сформувалась заборгованість, перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 січня 2020 року у різних місцях з 09 до 18 год., наявність боргових розписки за поставку молока за попередні періоди не є достатніми та переконливими для висновку про відсутність між сторонами правовідносин з договору позики.

При цьому такі твердження апелянта не знайшли свого підтвердження в суді, а посилання на відповіді ПрАТ «Київстар» щодо місця перебування сторін 02 січня 2021 року не можна вважати доказом місяця перебування позивача і відповідача як фізичних осіб.

Вказана відповідь свідчить лише про місцеперебування мобільних телефонів, які можуть знаходитись окремо від фізичної особи - власника в іншому місці.

Як вказано вище в мотивувальній частині постанови письмова форма договору позики не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, вказаний факт відповідачем жодним чином не спростовано.

Також, колегія суддів оцінює критично твердження апелянта з приводу того, що грошові кошти за оспорюваним договором позики він в дійсності не отримував, що підтверджується, на його переконання, у тому числі показаннями свідка.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначене свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимими доказами безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які можуть підтвердити ці обставини, відповідачем не надано.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Керницькою Ілоною Романівною, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2022 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох