Справа № 462/438/21 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/4229/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації, покликаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 лютого 1989 року та розпорядження Залізничної районної адміністрації №37 від 26 січня 2018 року.

Ухвалою Львівської міської ради №5279 від 20 червня 2019 року йому надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою. Він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з проханням присвоєння земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, однак йому відмовлено, оскільки відбувся перетин його земельної ділянки з земельною ділянкою :04:017:0172 на 0,0064 га.

Просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:017:0172 на АДРЕСА_1 , площею 0,0472 га.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування державної реєстрації відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідачкою не доведено відсутність накладення 2-ох земельних ділянок у Державному земельному кадастрі та Публічній кадастровій карті, оскільки таке накладення відображено в рішенні державного кадастрового реєстратора Відділу у м.Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №РВ-020 від 16.10.2020 року. Окрім того, зазначає, що відповідачкою не спростовано факт перетину земельної ділянки для обслуговування будинку скаржника з земельною ділянкою кадастровий номер 0:04:017:0172, належної відповідачеві, відображеного в Публічній кадастровій карті, та факт проходження межі земельної ділянки кадастровий номер 460136300:04:017:0172, належної відповідачці, під житловим будинком позивача. В апеляційній скарзі не погоджується з твердженнями суду в оскаржуваному рішенні, що позивачем не надано суду жодних доказів порушення його прав щодо встановлення меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 відповідачкою ОСОБА_3 , а також не обґрунтовано якими саме діями чи бездіяльністю відповідачки порушено права позивача, так як це стверджується технічною документацією. Окрім того, не погоджується з твердженням суду, що на момент видачі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №37 від 26 січня 2018 року площа житлового будинку на АДРЕСА_1 збільшилася до площі 80,8 кв.м., так як в договорі дарування від 14 лютого 1989 року площа 37,2 кв.м. зазначена як житлова площа, а не загальна. Така ж сама житлова площа, 37,2 зазначена у технічному паспорті на будинок, виготовленому у 2018 році, натомість 80,8 кв.м. це загальна площа будинку. Зазначає, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 37 від 26 січня 2018 року не вирішувалось питань щодо надання дозволу на експлуатацію чи узаконення розширення належного позивачу будинку, а лише було впорядковано нумерацію будинку внаслідок наявності 2 будинків під номером АДРЕСА_2 . Натомість, розширення будинку не відбулось, що підтверджується копією технічного паспорту на будинок, виготовленого у 1990 році. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 рокута ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

14 лютого 2022 року від ОСОБА_3 надійшов відзив н апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу, що позивач жодним чином не спростував факт правомірності набуття ним у власність земельної ділянки з кадастровим номером. Також звертає увагу, що з наданих позивачем доказів вбачається, що площа будинку позивача була збільшена і не відповідає подарованій площі. Стверджує, що вона на законних підставах користується своєю земельною ділянкою, а право власності позивача на користування нею своєю земельною ділянкою не порушує. Зазначає, що позивач протиправно вважає спірну частину земельної ділянки своєю і намагається привласнити таку, фактично позбавив права власності на неї відповідачку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, позивачка і його представника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено факту порушення його прав з сторони відповідачки.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 лютого 1989 року та розпорядження Залізничної районної адміністрації №37 від 26 січня 2018 року.

Ухвалою Львівської міської ради №5279 від 20 червня 2019 року позивачу надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою.

Рішенням Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №РВ-020 від 16 жовтня 2020 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо присвоєння земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, оскільки відбувся перетин його земельної ділянки з земельною ділянкою :04:017:0172 на 6,461%.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2008 року відповідачка по справі ОСОБА_3 прийняла у дарунок земельну ділянку :04:017:0172 на АДРЕСА_1 , площею 0,0472 га.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №450117 від 29 листопада 2010 року ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим номером :04:017:0172 на АДРЕСА_1 , площею 0,0472 га на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2008 року.

Внаслідок наведеного, а також того, що відповідачка по справі ОСОБА_3 набула у власність вищевказану земельну ділянку на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2008 року, не здійснювала її приватизацію та межі такої земельної ділянки вже були встановлені, а відтак, суд вважає, що позивач не навів жодних доказів та аргументів які саме його права та інтереси порушено саме відповідачкою ОСОБА_3 .

Крім того, згідно технічного звіту ОСОБА_4 від 1997 року саме ОСОБА_4 здійснювала приватизацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 та відповідно до акта встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 19 травня 1997 року усі суміжні землекористувачі погодили межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 на підставі якого встановлено межі такої ділянки та її приватизовано ОСОБА_4 .

Враховуючи на дані сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав недоведеності порушення його прав відповідачем.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу на договір дарування від 14 лютого 1989 року яким ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок на АДРЕСА_1 площею 37,2 кв.м., а також, що на момент видання розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №37 від 26 січня 2018 року площа житлового будинку на АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ) збільшилася до площі 80,8 кв.м.

Покликання скаржника в апеляційній скарзі на помилку допущену при внесенні інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :04:017:0172 в Державний земельний кадастр та Публічну кадастрову карту не може бути підставою для позбавлення відповідачки на користування її земельною ділянкою площею 0,0472 га.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення відповідачкою його прав.

Крім того, як вбачається із плану земельної ділянки ПП «Геокапітал», на даний момент, саме житловий будинок АДРЕСА_1 , який перебуває у власності позивача, перебуває частково на земельній ділянці відповідачки по АДРЕСА_1 .

Дану обставину позивач ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції належними доказами не спростував.

Оскільки позивачем не доведено, а судами не встановлено, що зі сторони відповідачки відбулося порушення прав позивача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник