Справа № 428/4849/20
Провадження № 2/428/134/2022
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,
за участю секретаря судового засідання Близнюка В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач 05.01.2019 був звільнений у відставку з лав Збройних сил України у зв`язку з досягненням граничного віку 62 років. Станом на 05.01.2019 він мав загальний страховий стаж 37 років, з яких 13 років 07 місяців та 28 днів складала загальна тривалість військової служби. Відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба. Таким чином, позивач має право на пенсію за вислугу років з 05.01.2019.
Для призначення позивачу пенсії військова частина НОМЕР_1 повинна була надати до Заводського районного військового комісаріату м. Миколаєва певний перелік документів, а саме: грошовий атестат військовослужбовця Збройних Сил України (форма 2) (додаток до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280), довідку про розміри місячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії, які отримували військовослужбовці за займаними посадами (вказівка Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 28.03.2018 № 248/3/6/855), розрахунок загального страхового стажу (в календарному обчисленні) на пенсію за вислугу років (пункт 234 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008). Особова справа позивача прибула до Заводського районного військового комісаріату тільки в кінці березня 2019 року. Грошовий атестат, довідка про додаткові види грошового забезпечення, розрахунок загального страхового стажу в особовій справі були відсутні. 04.04.2019 та повторно 13.05.2019 Заводський РВК направляв запити до військової частини НОМЕР_1 з вимогою надати ці документи. Тільки після звернення позивача на гарячу лінію Міністерства оборони України 29.06.2019 грошовий атестат та довідка були надіслані поштою.
У зв`язку з тривалою відсутністю в особовій справі позивача розрахунку загального страхового стажу, після отримання повного переліку потрібних документів, вона була надіслана ІНФОРМАЦІЯ_1 до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних сил України. Лише 17 квітня 2020 року позивач ознайомився з розрахунком № 198 загального страхового стажу від 20.02.2020, який нарешті надіслали з Кадрового центру Сухопутних військ Збройних сил України. З 23.04.2020 йому призначили пенсію за вислугу років у розмірі 8172,78 грн. За період з моменту надбання позивачем права на пенсію (січень 2019 року) до фактичної її виплати (травень 2020 року) він повинен був отримати: 16 (місяців) х 8172,78 грн. = 130 764, 48 грн. За цей період позивач отримав пенсію за віком у розмірі 41 236, 80 грн. Тобто, через бездіяльність відповідача, невиконання своїх обов`язків, несвоєчасне надання необхідних документів посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 недоотримав за 16 місяців (з січня 2019 року по квітень 2020 року включно) 130764,48 грн. - 41236,8 грн. = 89527,68 грн.
У зв`язку з цим позивач звернувся до суду та просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на його користь завдану матеріальну шкоду (упущену вигоду) у вигляді недоотриманої ним за період з січня 2019 року по квітень 2020 року включно пенсії у розмірі 89 527, 68 грн.

На виконання ухвали суду від 17.06.2020 представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову у повному обсязі з наступних підстав. Позивач вважає, що з вини відповідача йому була несвоєчасно призначена пенсія за вислугу років, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Представник відповідача вважає, що позивач звернувся до суду з вимогами до неналежного відповідача, оскільки на військову частину не покладені функції призначення, перерахунку та виплати пенсії, а відповідачем в зазначених вимогах повинен бути Пенсійний фонд України. Крім того, представник відповідача просить провадження у справі закрити, оскільки позовну заяву подано до суду неналежної юрисдикції. До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Окрім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень, зокрема, з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.
З огляду на викладене вище представник відповідача вважає, що суд першої інстанції помилково визначив предметну юрисдикцію спору, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахували, що спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

26 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якій зазначено, що заперечення щодо позовних вимог, викладених відповідачем у письмовому відзиві на позов, він вважає необґрунтованими та безпідставними.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, до суду подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією посвідчення Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України серії НОМЕР_3 від 24 листопада 2015 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Згідно з копією Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 5 від 05.01.2019, капітана ОСОБА_1 , начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) № 67 від 16.04.2018 у відставку відповідно до підпункту «з» п. 2 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час дії особливого періоду), вважати таким, що справи та посаду здав, і направити для зарахування на військовий облік до Центрального РВК міста Миколаєва. З 05 січня 2019 року виключати зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Військовий комісаріат Заводського районного військового комісаріату двічі 04.04.2019 та 13.05.2019 направляв на адресу командира військової частини НОМЕР_1 листи щодо надання грошового атестату та довідки про додаткові види грошового забезпечення капітана запасу ОСОБА_1 , 1956 року народження, з метою оформлення пенсії за вислугу років відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до копії розрахунку № 198 загального страхового стажу (в календарному обчисленні) на пенсію за вислугу років, обрахованого Відділом соціального забезпечення та контролю соціальних виплат фінансово-економічного управління КСВ ЗСУ, загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 37 років 3 місяці 19 днів, а загальна тривалість військової служби 13 років 7 місяців 28 днів.
Згідно з копією довідки Управління обслуговування громадян сектору обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену з 23.04.2020 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Розмір пенсії складає 8 172, 78 грн.
Згідно з довідкою про доходи № 6501 5655 6731 15 71, виданої пенсіонеру ОСОБА_1 , він перебуває на обліку в центральному об`єднаному управлінні ПФУ м. Миколаєва в Миколаївській області і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01.01.2019 по 30.04.2020 складає 41 236, 80 грн.
Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем своїх соціальних прав, внаслідок порушення яких позивачу завдана матеріальна шкода (упущена вигода) у вигляді недоотриманої пенсії. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба.
Отже, ОСОБА_1 звільнений у запас 05.01.2019 має право на пенсію за вислугу років з 05.01.2019.
Відповідно до пункту 234 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Порядок проведення розрахунку вислуги років визначений Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 19.05.2009 за № 438/16454 (із змінами) (далі - Інструкція про організацію виконання) та Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12.06.2014 за № 611/25388 (далі - Інструкція з організації обліку).
Відповідно до пункту 12.6 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, посадова особа, у підпорядкуванні якої є військовослужбовці, які виявили бажання звільнитись чи підлягають звільненню з військової служби, не пізніше ніж за чотири місяці до досягнення ними граничного віку перебування на військовій службі чи закінчення строку контракту, зобов`язана здійснити заходи, зокрема, щодо розрахунку вислуги років військової служби військовослужбовців.
Також, пунктом 12.9 розділу XII зазначеної вище інструкції, встановлено, що документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до кадрового органу, підпорядкованого посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби.
Кадровий орган, відповідно до пункту 3.15 глави 3 розділу II Інструкції з організації обліку, перевіряє документи, що підтверджують усі періоди військової служби військовослужбовця та передає їх до фінансового органу.
Після складення фінансовим органом розрахунку вислуги років військовослужбовця на пенсію особові справи з розрахунком повертаються до військових частин за місцем служби.
У своїй позовній заяві позивач зазначає, що через бездіяльність відповідача, невиконання своїх прямих обов`язків, передбачених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 19.05.2009 за № 438/16454 (із змінами), через несвоєчасне надання відповідних документів посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , йому призначили пенсію за вислугу років лише з 23.04.2020, тобто, на його думку, він недоотримав пенсію за 16 місяців за період з січня 2019 року по квітень 2020 року. У зв`язку з цим він вважає, що завдана йому матеріальна шкода є упущеною вигодою і тому звернувся до суду з позовом та просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на його користь завдану матеріальну шкоду (упущену вигоду) у вигляді недоотриманої ним за період з січня 2019 року по квітень 2020 року включно пенсії у розмірі 89 527, 68 грн.

Статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом ст. 1166 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду);
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;
г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
При цьому збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Неодержаний дохід (упущена вигода) це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник правовідносин не допустив правопорушення. Якщо ж позивач не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з відповідача не стягується.
При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023 4983 12).
Конституція України гарантує право на соціальний захист громадян, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46); соціальний захист пов`язується з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї, зокрема у випадку безробіття як соціально-економічного явища; загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить систему прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках (абзаци другий, третій пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009).
У Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсією є «щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом» (стаття 1). Законодавець, регулюючи відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, виходив з того, що воно має здійснюватися за певними принципами, перелік яких наведений в статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема: заінтересованості кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); солідарності та субсидування в солідарній системі; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим законом; обов`язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду України витрат, пов`язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим законом.
Беручи до уваги аналіз відповідних конституційних приписів, міжнародної практики і положень законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, а також підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, що містить перелік доходів громадян, які підлягають оподаткуванню, до якого не включено пенсію, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист громадян, яке згідно з частиною другою статті 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і не є заробітком громадян або іншим доходом, пов`язаним з будь-яким видом діяльності.
Такий висновок закріплений у рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1- р/2018 у справі №1-6/2018, у якому суд дійшов висновку, що пенсія - це не один із видів доходу, а один із видів соціальних виплат у розумінні статті 46 Конституції України.
Відповідно до норм цивільного права, шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову.
Поряд із поняттям «шкода», законодавець використовує поняття «збитки».
Як зазначалося, відповідно до ст. 22 ЦК збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Отже, збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Оскільки судом встановлено, що пенсійні виплати не є доходом особи, а лише є одним із видів соціальних виплат, то заявлена позивачем сума збитку у вигляді упущеної вигоди, не може вважатися збитком у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки не є доходом особи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначення розміру пенсії є компетенцією органів Пенсійного фонду України.
На думку ОСОБА_1 пенсійні виплати, які мали б бути значно більшими за розміром, в разі надання відповідачем у належний строк повного переліку відповідних документів, є упущеною вигодою. Проте, з аналізу наведених вище норм закону судом встановлено, що недоотримана позивачем пенсія не є недоотриманою частиною доходу та відповідно не є упущеною вигодою.
Отже, відсутня сама правова підстава для заявленої вимоги та задоволення позову.
Крім того, суд зазначає, що також при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправним діянням заподіювача - військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
Матеріали цивільної справи не містять буд-яких відомостей чи рішення суду, яке набрало законної сили, з приводу оскарження позивачем протиправних дій чи бездіяльності відповідача у зв`язку невиконанням ним своїх обов`язків і несвоєчасним наданням необхідних документів для призначення позивачу пенсії.
З огляду на викладе вище, суд доходить до висновку, що незгода з розміром отримуваної пенсії чи її перерахунок в сторону збільшення, мали б вирішуватись позивачем з органами пенсійного фонду, оскільки це соціальні виплати, а не дохід і не упущена вигода, і тільки лише за умови встановлення судом наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням/бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невчасного подання ними повного переліку документів до ІНФОРМАЦІЯ_3 для призначення пенсії позивачу за вислугу років.

Що ж до твердження представника позивача, що військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України є неналежним відповідачем і тому зазначена цивільна справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
З аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб`єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому, владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб`єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Крім того, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Таким чином, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, розглядаються адміністративним судом лише, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не пов`язує свої вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії з протиправними діями військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, у зв`язку з чим захист порушених прав щодо стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії може відбуватися лише в порядку, визначеному частиною третьою статті 152 Конституції України, шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди.
Оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є стягнення з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії, проте позивачем не заявляються вимоги про вирішення публічно-правового спору у розумінні вимог статей 4 та 19 КАС України, та вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, розглядаються адміністративним судом лише у разі, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Ураховуючи викладене вище, суд зазначає, що встановлення наявності завданої позивачу матеріальної шкоди, якщо такі вимоги як в цьому випадку заявлені окремо, здійснюється в порядку цивільного судочинства, а встановлення протиправних дій або бездіяльності відповідача суб`єкта владних повноважень (вирішення публічно-правового спору), розглядається в порядку адміністративного судочинства.
Отже, суд цивільної юрисдикції не має права в межах цієї справи встановлювати протиправність дій або бездіяльності відповідача, а без встановлення їх протиправності в адміністративному порядку стягнути матеріальну шкоду в цивільному порядку неможливо, оскільки в такому випадку судом не буде встановлено обов`язкових умов відповідальності за завдану шкоду, а саме: вина завдавача шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Ураховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді недоотриманої пенсії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_4 ;
- відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Повне рішення складено 21.02.2022.

Суддя І. С. Посохов