Провадження № 2/742/141/22
Єдиний унікальний № 487/5482/21
18 січня 2022 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючої - судді Короткої А.О.,
при секретарі Богуш Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та розміру стягнення, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив змінити спосіб та розмір стягуваних з нього на користь відповідачки аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на сталу суму у розмірі 208,00 грн щомісячно до досягнення сином 23 років.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 аргументує тим, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.08.2020 року №742/1756/20 (провадження №2/742/72/20) з подальшою видачею виконавчого листа з нього були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 у розмірі 5000,00 грн на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на повному державному утриманні, як військовий курсант, починаючи з грудня 2020 року по грудень 2023 року включно, тобто до закінчення сином навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку.
Позивач дізнався про примусовий спосіб стягнення з нього аліментів з постанови ДВС від 28.04.2021 року (ВП №65205818).
ОСОБА_1 зазначив, що він добровільно сплачував відповідачці аліменти на утримання сина до досягнення ним 18-річного віку. З досягненням сином повноліття та до його 20 років позивач не сплачував аліменти, оскільки син не навчався на денному відділенні вищого навчального закладу.
Крім цього, позивач зазначив, що він і відповідачка є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та за усною домовленістю між ними відповідачка здавала цю квартиру в оренду, не ділячись отриманими коштами з позивачем, тому що він припиняв сплачувати аліменти на утримання вже повнолітнього сина. Відповідачка мешкає в будинку матері, але водночас здає в оренду їхню спільну квартиру, а ще отримала рішення суду про стягнення з позивача на її користь, а не на користь сина аліментів по 5000,00 грн щомісячно.
У судове засідання позивач не з`явився, але подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному та просив судове засідання провести без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.п.30).
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином та вчасно (а.п.28), але не надала відзиву на позовну заяву у строк, передбачений в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з копії заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області №742/1756/20 (провадження №2/742/72/20) від 20.02.2020 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку позивача у даній справі до закінчення сином навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку, починаючи з 06.07.2020 року (а.п.31-33), що не відповідає зазначеній ОСОБА_1 у позові інформації, в якому він вказав, що саме за рішенням суду з нього стягнуті аліменти в розмірі 5000,00 грн щомісячно (а.п.1).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 22.11.2014 року уклав шлюб з ОСОБА_6 (а.п.6), від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_7 , батьками якої зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.п.3).
Згідно з копією довідки №1817 від 26.07.2021 року, виданої управлінням соціальних виплат і компенсацій заводського району департаменту праці та соціального населення Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 дійсно перебуває на обліку в управлінні з 01.11.2019 року по теперішній час та до 01.12.2022 року, де їй призначено допомогу при народженні дитини ОСОБА_7 у розмірі 860,00 грн щомісячно (а.п.7).
Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2001 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.п.9).
Відповідно до копії довідки б/н від 21.09.2021 року, виданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 05.02.2010 року (а.п.22).
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що його повнолітній син ОСОБА_3 знаходиться на повному державному утриманні, як військовий курсант, проте не надав суду жодних належних та допустимих доказів про це, хоча з копії заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області №742/1756/20 (провадження №2/742/72/20) від 20.02.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дитини на період навчання дійсно вбачається, що його син є курсантом денної форми навчання Інституту спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», у зв`язку з чим суд і стягнув з нього аліменти не у розмірі ј частини від усіх видів його доходів, як про те просила позивачка, а у розмірі 1/5 частини від усіх його доходів. При цьому у даному рішенні не зазначено про те, що ОСОБА_3 перебуває на повному речовому, продовольчому та фінансовому забезпеченні за рахунок державного бюджету Міністерства оборони України, що б могло позбавити його права претендувати на аліменти на підставі статті 199 СК України.
Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Частинами першою, другою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» також визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію ООН про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 року, діють як складова національного законодавства України з 27.09.1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.
Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Аналогічні положення закріплені частиною першою ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.
Статтею 180 СК України закріплено, що обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягай 18 років, покладається на батьків.
Разом з тим, статтею 199 СК України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
В судовому засіданні було встановлено, що позивач може надавати своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, таку допомогу, оскільки він і працює, і отримує пенсію, не маючи при цьому інвалідності та жодних хронічних хвороб, а просить зменшити розмір стягуваних з нього аліментів, посилаючись на існування нової сім`ї, хоча сам факт створення родини свідчить про можливість її забезпечувати, а не про протилежне, що намагається довести позивач.
Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Разом з тим, ВС вже неодноразово зазначав про те, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Крім того, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив також і факту погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, констатувавши лише сукупний розмір свого доходу за місяць на фоні вартості орендованого його родиною житла.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, прожитковий мінімум для визначення мінімального розміру аліментів на утримання дочки, сина, які продовжують навчання, прирівнюється до прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років.
Таким чином, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням, тому суд за жодних визначених законом обставин не може задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та зменшити розмір стягуваних з нього аліментів до 208,00 грн на місяць, як він того просив у своєму позові, оскільки це буде прямо суперечити нині чинному сімейному законодавству України.
На підставі викладеного та ст.141, 150, 155, 180-184, 192, 199 Сімейного кодексу України, керуючись ст.2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 263-265, 273, 279, 280-284, 288, 354 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) про зміну способу стягнення аліментів та розміру стягнення відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24.01.2022 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд або на апеляційне оскарження, якщо така заява або апеляційна скарга подані протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Анна КОРОТКА