Провадження № 4-с/761/85/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яницькій О.Л.

за участі:

представника скаржника: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання бездіяльності протиправною; зобов`язання зняти арешт,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2021р. скаржник звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною скаргою, в якій просив суд:

-визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо відмови у знятті арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладені 31 травня 2013р. постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №38101406 та не зняття вказаного арешту;

-зобов`язати Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладені 31 травня 2013р. постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №38101406.

Свої вимоги скаржник обґрунтовував тим, що 28 лютого 2013р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-10393/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу.

31 травня 2013р. постановою Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) накладено арешт на майно боржника в рамках ВП №38101406.

08 листопада 2013р. постановою Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в межах виконавчого провадження №38101406, виконавчий лист №2-10393/10 від 28 лютого 2013р. було повернуто стягувачу.

Відповідно до відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, щодо скаржника інших виконавчих проваджень, крім виконавчого провадження №38101406 не існує.

Але відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 наявне обтяження нерухомого майна, підстава виникнення обтяження - Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 38101406, виданий 31 травня 2013р. видавник: Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

З метою з`ясування обставин виникнення зазначеного вище арешту нерухомого представник скаржника звернувся до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із відповідним адвокатським запитом.

У відповідні на вказаний адвокатський запит Залізничний відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) своїм листом від 06 жовтня 2021р. № 75499 повідомив, що на даний час матеріали виконавчого провадження №38101406 знищено за закінченням терміну зберігання відповідно до розділу 11 правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом №1829/5 від 07 червня 2017р. Міністерства юстиції України.

Отже, оскільки виконавчий лист №2-10393/10 повернуто стягувачу, а строк його пред`явлення до виконання сплив, то на даний момент відсутні правові підстави для збереження арешту майна боржника ( ОСОБА_1 ) та оголошення заборони на його відчуження.

З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 20 жовтня 2021р. було подано заяву до Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з проханням зняти арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, накладені 31 травня 2013р. постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №38101406.

Але станом на день подання цієї скарги зазначений вище арешт залишається не знятим.

За вказаних обставин скаржник був змушений звернутися до суду з вказаною скаргою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021р. призначено скаргу до розгляду.

Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав та просив її задовольнити, решта учасників у судове засідання не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, поважності причин неявки не повідомили.

В силу положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 лютого 2013р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-10393/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу.

31 травня 2013р. постановою Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) накладено арешт на майно боржника в рамках ВП №38101406.

08 листопада 2013р. постановою Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в межах виконавчого провадження №38101406, виконавчий лист №2-10393/10 від 28 лютого 2013р. було повернуто стягувачу.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що на майно скаржника було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження, накладені на підставі постанови державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 31 травня 2013р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №38101406.

Згідно з листом Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), виконавче провадження №38101406 було знищено за строком зберігання, а виконавчий лист №2-10393/10 від 28 лютого 2013р. повернуто стягувачу.

Відповідно до листа Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 01 листопада 2021р. №62105 скаржнику відмовлену у знятті арешту на належне йому майно через відсутність відомостей про те, що боржником погашена заборгованість за виконавчим листом №2-10393/10 від 28 лютого 2013р.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з п. 9) ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ч.ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019р. № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 59 Закону визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Однак скаржником не надано доказів погашення заборгованості у виконавчому провадженні №38101406, а отже підстави для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 відсутні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про відмову у задоволені скарги.

Керуючись ст. ст. 10, 141, 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451, 452 ЦПК України; ст. 19 Конституції України; ст. ст. 1, 5, 18, 39, 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання бездіяльності протиправною; зобов`язання зняти арешт - залишити без задоволення.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 21 лютого 2022р.

Суддя: