КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/621/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року місто Київ

справа № 752/25012/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив розірвати шлюб укладений між ним та ОСОБА_1 , який зареєстрований 06 березня 1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №214.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 06 березня 1999 рокуміж ним та відповідачем було укладено шлюб.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що спочатку сімейне життя складалося добре, проте протягом останніх трьох років він з відповідачем не проживають разом, шлюбні відносини фактично відсутні, спільного господарства не ведуть, спільний бюджет відсутній.

Зазначав, що між ним та ОСОБА_1 відсутнє порозуміння, любов та повага, які повинні бути притаманні сім`ї.

Вказував, що часті конфлікти, сварки у присутності доньок можуть негативно вплинути на формування їх світогляду.

Посилався на те, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06 березня 1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №214.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила:

скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року;

прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 про надання строку на примирення;

зупинити провадження по справі;

надати сторонам строк на примирення, тривалістю не менше 2 (двох) місяців.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції недотримано загальнообов`язкові норми Інструкції з діловодства та порушено вимоги встановлені ст.ст.175, 177 ЦПК України, тобто згідно з ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, вважає, що дану позовну заяву суд першої інстанції мав залишити без руху та повернути позивачеві.

Вказувала, що у матеріалах справи представником апелянта були виявлені довідка про те, що відправлення судових повісток та інших судових документі не здійснюється, у зв`язку з відсутністю фінансування та розписка представника позивача від 25 січня 2021 року про те, що він отримав від помічника судді конверт з повісткою про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, однак, жодного належного, допустимого доказу про відправлення судової повістки (виклику) та/або будь-яких судових документів ОСОБА_1 у матеріалах справи не міститься.

Зазначала, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача та без надіслання їй будь-якого процесуального документу, чим позбавив її права бути обізнаною про наявний спір та права на справедливий судовий розгляд в умовах рівності сторін, відповідачу не було належним чином забезпечено право на доступ до суду, можливість надати свої заперечення та наявні докази, чим грубо порушено її права як учасника судового процесу.

Посилалася на те, що молодша донька сторін ОСОБА_5 , є дитиною інвалідом, в силу свого особливого стану, донька ОСОБА_5 потребує посиленої уваги, любові, піклування обох батьків, а розлучення сторін може стати для неї тяжким потрясінням, що призведе до вкрай важких наслідків в майбутньому.

Вказувала, що позивач, з не зрозумілих причин, не повідомив суд про таку вкрай важливу обставину, яку суд не врахував при винесенні рішення від 29 січня 2021 року.

Зазначала, що судом першої інстанції не було досліджено того, чи відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дітей розірвання шлюбу їх батьків.

Вважає, що дітям для належного виховання потрібна повноцінна сім`я, у зв`язку з цим, відповідач хоче зберегти сім`ю та зробити все можливе для налагодження відносин з позивачем.

04 січня 2022 року від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача вказувала на те, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала на те, що твердження представника відповідача про те, що відповідач не була обізнана про цивільну справу №752/25012/20 не відповідають дійсності зважаючи на те, що позивачем неодноразово відкрито зазначалось про наміри розірвати шлюбні відносини. Зазначала, що протягом тривалого часу, що передував укладенню договору про надання правової допомоги, представником позивача - ОСОБА_7 велися переговори із представником відповідача - ОСОБА_2 та відповідачем щодо питань поділу спільно набутого майна за час шлюбу та утримання спільних дітей. Кожна із сторін визначила свої пропозиції щодо умов поділу майна, однак після недосягнення згоди з цих питань, відповідачем були вчинені дії з подання апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року. Посилалася на те, що позивач як до, так і після розірвання шлюбу вживав та продовжує вживати усі можливі заходи щодо порозуміння із відповідачем в частині гарантій найкращих інтересів їхніх дітей, готовий не тільки брати на себе фінансові зобов`язання для забезпечення таких інтересів, а бере їх весь цей час. Вказувала, що позивач заперечує проти надання строку для примирення та просить відмовити у її задоволення.

25 січня 2022 року представник позивача подала письмові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу.

03 лютого 2022 року від представника відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

08 лютого 2022 року представник позивача подала заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Положеннями частин 2, 4, 5 ст.128 ЦПК України визначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 грудня 2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 29 січня 2021 року о 11.30 год.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16 грудня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок.

В матеріалах справи міститься судова повістка-повідомлення про виклик на судове засідання на 29 січня 2021 року о 11.30 год. адресована ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

З довідки, складеної секретарем судового засідання, вбачається, що відправлення судових повісток та інших судових документів не здійснюється, в зв`язку з відсутністю фінансування на здійснення відправлень поштової кореспонденції, відповідно до листів начальника ТУ ДСА України в місті Києві Сімановського О.В. та в.о. начальника ТУ ДСА України в місті Києві Чумак Н.А.

Згідно розписки представника позивача від 26 січня 2021 року, останній отримав від помічника судді конверт з повісткою про виклик ОСОБА_1 у судове засідання. У розписці вказано, що зазначений конверт буде належним чином вручений.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, призначений на 29 січня 2021 року о 11.30 год., зокрема, відсутні докази направлення їй судової повістки та як наслідок її отримання.

В матеріалах справи міститься оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, відповідно до якого Голосіївський районний суд міста Києва викликав у судове засідання на 11.30 год.29 січня 2021 року ОСОБА_1 .

Згідно з ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи є відомості щодо місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 , наявне в справі оголошення, розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України, не свідчить про належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, оскільки правила такого повідомлення не розповсюджуються на відповідача відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі №457/267/17, від 19 листопада 2021 року у справі №761/21508/13, від 22 листопада 2021 року у справі №2-2572/07.

А відтак, судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час та місце судового розгляду, що є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 про розірвання шлюбу підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 березня 1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №214.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що відносини між ним та відповідачем протягом трьох останніх років погіршилися, внаслідок чого відсутнє порозуміння, любов та повага, вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як зазначав позивач, він не підтримує з відповідачем сімейно-шлюбних відносин, не веде спільне господарство, втратив до ОСОБА_1 почуття любові.

За період знаходження справи в суді апеляційної інстанції сторона відповідача не надала доказів, що відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 змінились.

Позивач вказував на те, що він не бажає перебувати у шлюбі з відповідачем, отже збереження шлюбу буде суперечити його правам та інтересам, а відтак, колегія суддів, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України. А відтак,

Вимоги апеляційної скарги відповідача про надання сторонам строку на примирення, тривалістю не менше 2 (двох) місяців не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача, подаючи апеляційну скаргу просила надати сторонам строк на примирення, тривалістю не менше 2 (двох) місяців, посилаючись на те, що надання строку для примирення може допомогти зберегти сім`ю. Відповідач не погоджується із твердженням позивача про те, що з її сторони існує неповага та вона перестала піклуватись про побудову сімейних відносин, навпаки вона готова вжити всіх заходів для відновлення взаєморозуміння та примирення з позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказувала на те, що ОСОБА_3 заперечує проти надання строку для примирення та вважає, що встановлення строку для примирення є безпідставним.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту звернення позивача з позовом до суду (грудень 2020 року) до апеляційного розгляду пройшло більше року, проте, відповідач доказів того, що вона приймала міри для примирення з позивачем та сторони примирилися, останньою до суду апеляційної інстанції не надано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для надання сторонам строку для примирення.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що: судом першої інстанції не було досліджено того, чи відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дітей розірвання шлюбу їх батьків; дітям для належного виховання потрібна повноцінна сім`я, у зв`язку з цим, відповідач хоче зберегти сім`ю та зробити все можливе для налагодження відносин з позивачем, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, дочка сторін ОСОБА_4 , 1999 року народження є повнолітня, а дочка ОСОБА_5 , 2005 року народження є неповнолітньою (16 років).

При цьому, відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Отже, розірвання шлюбу між сторонами не впливає на вирішення питань щодо участі у вихованні та забезпеченні дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції недотримано загальнообов`язкові норми Інструкції з діловодства та порушено вимоги встановлені ст.ст.175, 177 ЦПК України, тобто згідно з ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, вважає, що дану позовну заяву суд першої інстанції мав залишити без руху та повернути позивачеві, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів.

Згідно з ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, подаючи 10 грудня 2020 року позовну заяву додав до неї копії: свого паспорту, довідку ІПН, а 11 грудня 2020 року позивач подав до канцелярії суду клопотання про приєднання до матеріалів справи №752/25012/20 доказів: копію паспорту ОСОБА_1 , копію довідки ІПН ОСОБА_1 , копію свідоцтва про шлюб.

В той же час, провадження у даній цивільній справі було відкрито ухвалою Голосіївського районного суду 16 грудня 2020 року, тобто вже після подання зазначеного клопотання.

Таким чином, станом на день розгляду питання про відкриття провадження у цивільній траві №752/25012/20, підстави для залишення позовної заяви без руху були відсутні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та часткового задоволення апеляційної скарги представника відповідача.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 06 березня 1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №214 - розірвати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: