ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1534/22 Справа № 183/3402/21 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпротранскомплекс Дніпровської міської ради на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дніпротранскомплекс" Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 13.06.2019 року вона прийнята на посаду юрисконсульта в КП «Дніпротранскомплекс» ДМР згідно з Наказом від 12 червня 2019 року № 24-ДТКЛ «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 ". Зазначає, що 10.02.2021 року рішенням Дніпровської міської ради №6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників ДМР та її виконавчих органів», пунктом 9.24 прийнято реорганізувати з припиненням як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР, КП «Дніпродорсервіс» ДМР, КП «Міські причали» ДМР шляхом приєднання до КП «Міськавтопарк» ДМР, змінити найменування новоствореного комунального підприємства на КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР та скоротити загальну чисельність працівників на 36 штатних одиниць. 23.02.2021 року Дніпровським міським головою прийнято Розпорядження №75-р «Про створення комісії з припинення як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР». З 25.02.2021 року КП «Дніпротранскомплекс» ДМР знаходиться в стані припинення, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 024041536, внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації. Зазначає, що 17.02.2021 року фахівцем з кадрів надано позивачу Попередження щодо майбутнього вивільнення. 3 22.01.2021 року позивач знаходиться на обліку АЗПСМ 6КНП Новомосковський МЦ ПМСД з діагнозом вагітність. У лютому 2021 року позивач повідомила відповідача про вагітність, шляхом надання довідки від лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_2 , довідка надана головному бухгалтеру КП «Дніпротранскомплекс» ОСОБА_3 30.04.2021 року позивач звільнена згідно з наказом про звільнення ОСОБА_1 №18-ДТКО у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У день звільнення відповідачем проведено остаточний розрахунок, видано копію наказу про звільнення та трудову книжку. Позивач вважає, що її звільнення відбулося з порушенням, відповідачем не було враховано заборону звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, відповідач не здійснив переведення на інше підприємство, вивільнив з посади у зв`язку з реорганізацією під час вагітності позивача, а отже вказані обставини свідчать про незаконність звільнення.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 від 30.04.2021 року №18-ДТКО в частині звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта КП «Дніпротранскомплекс» ДМР, стягнути з КП «Дніпротранскомплекс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 129,72 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 з КП "Дніпротранскомплекс" ДМР на підставі п.1 ст.40 КЗпП України від 30 квітня 2021 року №18-ДТКО. Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта КП "Дніпротранскомплекс" ДМР. Стягнуто з КП "Дніпротранскомплекс" ДМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2021 року до 25 травня 2021 року включно в сумі 18 129,72 грн (сума визначена без утримання податку й інших платежів).

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць.

В апеляційній скарзі КП "Дніпротранскомплекс" ДМР, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Позивач відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив на апеляційну скаргу, котрий мотивовано тим, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, тому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 13.06.2019 року працювала на посаді юрисконсульта у КП "Дніпротранскомплекс" ДМР.

Суд встановив, що 10.02.2021 року рішенням Дніпровської міської ради №6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів ДМР, загальної чисельності працівників ДМР та її виконавчих органів», пунктом 9.24 прийнято реорганізувати з припиненням як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР, КП «Дніпродорсервіс» ДМР, КП «Міські причали» ДМР шляхом приєднання до КП «Міськавтопарк» ДМР, змінити найменування новоствореного комунального підприємства на КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР та скоротити загальну чисельність працівників на 36 штатних одиниць.

23.02.2021 року Дніпровським міським головою прийнято Розпорядження №75-р «Про створення комісії з припинення як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР, у складі Бобрової Н.А., ОСОБА_3 ,та ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що з 25.02.2021 року КП «Дніпротранскомплекс» ДМР знаходиться в стані припинення, внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації.

17.02.2021 року відповідач надав позивачу Попередження щодо майбутнього вивільнення у зв`язку з реорганізацією КП "Дніпротранскомплекс" шляхом приєднання до КП "Міськавтопарк" ДМР.

Встановлено, що з 22.01.2021 року позивач знаходилась на обліку в АЗПСМ 6 КНП Новомосковський МЦ ПМСД з діагнозом: вагітність.

Суд встановив, що 30.04.2021 року позивача звільнено згідно з наказом про звільнення ОСОБА_1 №18-ДТКО, у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У день звільнення з відповідачем проведено остаточний розрахунок, видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції посилався на обгрунтованість позовних вимог, зокрема, зазначив, що на день видання наказу про звільнення з роботи позивач перебувала у стані вагітності, а тому відповідачем було порушено вимоги статті 184 КЗпП України, яка не допускає звільнення жінок з роботи під час їхньої вагітності, за виключенням випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач ОСОБА_1 не вжила жодного заходу щодо повідомлення відповідача про свою вагітність, та в свою чергу не заперечувала жодним чином щодо свого звільнення при ознайомленні з попередженням та оскаржуваним наказом, відмовилася від наданої пропозиції щодо зайняття посади юрисконсульта на КП Транспортна інфраструктура міста ДМР.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як було встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, у період з 22.01.2021 року позивач перебувала на обліку в АЗПСМ 6 КНП Новомосковський МЦ ПМСД з діагнозом: вагітність. У лютому 2021 року позивач повідомила відповідача про вагітність, шляхом надання довідки від лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_2 , довідка надана головному бухгалтеру КП «Дніпротранскомплекс» ОСОБА_3 .

Проте, 30.04.2021 року позивача звільнено згідно з наказом про звільнення ОСОБА_1 №18-ДТКО, у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, та проведено остаточний розрахунок, видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що не був повідомлений про вагітність позивача ОСОБА_1 , проте колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи апелянта, та зауважує, що для застосування ч.3 ст.184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи і застосування цієї норми не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівником власника або уповноваженого ним органу про вагітність. Крім того, наявність вагітності на день звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації є підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді.

Суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки, як встановлено судом, позивач на день видання наказу про звільнення з роботи перебувала у стані вагітності, а тому на неї поширювалися гарантії визначені ч.3 ст.184 КЗпП України, яка не допускає звільнення жінок з роботи під час їхньої вагітності, за виключенням випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивачу була запропонована вакантна посада юрисконсульта КП Транспортна інфраструктура міста ДМР, не мають правового значення для вирішення питання щодо законності її звільнення, оскільки на неї не поширюються загальні вимоги щодо працевлаштування, встановлені для всіх працівників, визначені ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тому, вірним є висновком місцевого суду щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача ОСОБА_1 з дня звільнення її з займаної посади, а саме з 30 квітня 2021 року і до 25 травня 2021 року у розмірі 18 129,72 грн.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Із наданого позивачем розрахунку при звільненні №6 від 29.04.2021 року вбачається, що виходячи з отриманої ОСОБА_1 заробітної плати в період з лютого по березень 2021 року, її середньоденний заробіток становить 1 294,98 грн.

Час вимушеного прогулу позивача з дня звільнення її з займаної посади 30 квітня 2021 року по 25 травня 2021 року включно склав 14 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за вказаний час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача користь позивача складає 18 129,72 грн (1 294,98 х 14 = 18 129,72).

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі, визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на посаді юрисконсульта в КП "Дніпротранскомплекс" ДМР, та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 травня 2021 року по 25 травня 2021 року включно в сумі 18 129,72 грн.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпротранскомплекс Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю.Петешенкова