Справа № 487/4146/19
Провадження № 2/487/40/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2022 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Бондаренко А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Заводського районного суду міста Миколаєва цивільну справу за позовом Управління поліції охорони в Миколаївській області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків,-

ВСТАНОВИВ:

Управління поліції охорони в Миколаївській області звернулось до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 , в якій просило стягнути з відповідача на свою користь 23278,24 грн матеріальної шкоди, а також 1921,00 грн судових витрат.

Позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що згідно наказу №1 о/с від 03.01.2017 року ОСОБА_2 було призначено на посаду завідуючого господарством відділу технічної охорони та логістики Управління поліції охорони в Миколаївській області. 03.01.2017 року між ОСОБА_2 та Управлінням поліції охорони в Миколаївській області було укладено договір (який було перекладено 02.01.2018 року) про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно даного договору працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Наказом №88 від 20.08.2018 року ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням 22.08.2018 року. Після звільнення відповідачу неодноразово пропонувалось прибути до УПО з метою забезпечення належного порядку приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, проте останнім усі пропозиції було проігноровано. На підставі наказу УПО від 05.11.2018 №467 за 2018 рік було проведено річну інвентаризацію активів та зобов`язань УПО Миколаївської області. В ході проведення інвентаризації комісією було встановлено факт нестачі ТМЦ в УПО Миколаївської області, які згідно розписок та накладних отримав завідувач господарством ЦПО Пеньковий Сергій Миколайович. Загальна сума з урахуванням ПДВ складає 23278,24 грн. За такого, оскільки з відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, його діяльність охоплюється ознаками, переліченими у ст. 134 КЗпП України, а тому він несе повну відповідальність у межах завданої шкоди. В ході телефонної розмови з ОСОБА_2 , останній повідомив позивача, що не має часу з`являтись до підприємства та від дачі будь-яких пояснень відмовився. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача адвокат Головко А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримував, наполягав на задоволенні позову, суду надавав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, проти задоволення позову заперечував, суду надавав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Окрім того, просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав спливу встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП України строку позовної давності.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази, що містяться в ній, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. №6 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч.2 ст. 131 КЗпП України, працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Пунктом 1 ч.1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В пункті 9 Узагальненнях про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, взятому до відома постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №12 від 11.12.2015 р. роз`яснено, що судам слід пам`ятати, що в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх колишніми працівниками, потрібно керуватися нормами статей 130-137 КЗпП України. Звільнення працівника не припиняє його обов`язку відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації шкоду.

В силу вимог ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

В пункті 4 Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, взятому до відома постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №12 від 11.12.2015 р., роз`яснено, що підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтерес працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, якої така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправний діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

Відповідно до приписів ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Судом встановлено, що згідно наказу №1 о/с від 03.01.2017 року ОСОБА_2 було призначено на посаду завідуючого господарством відділу технічної охорони та логістики Управління поліції охорони в Миколаївській області та встановлено посадовий оклад у розмірі 2000 грн та надбавку за високі досягнення у праці в розмірі 50 відсотків посадового окладу.

03 січня 2017 року між ОСОБА_2 та Управлінням поліції охорони в Миколаївській області було укладено договір (який в подальшому було перекладено 02.01.2018 року) про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно даного договору працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується: а) дбайливо ставитись до переданих йому для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів до запобігання шкоди підприємству; б) своєчасно повідомляти керівництву підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому цінностей; в) вести облік, складати та представляти в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство зобов`язується в свою чергу створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників та службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, а також з діючими інструкціями, нормативами та правилами зберігання, приймання, обробки, відпуску, перевезення або застосування в процесі виконання службових обов`язків переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей.

Згідно пункту 3 даного договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Наказом Управління поліції охорони в Миколаївській області №88 від 20.08.2018 року ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням 22.08.2018 року.

Так, в своїй позовній заяві позивач зазначає, що на підставі наказу УПО від 05.11.2018 року №467 за 2018 рік було проведено річну інвентаризацію активів та зобов`язань УПО Миколаївської області. В ході проведення інвентаризації комісією було встановлено факт нестачі ТМЦ в УПО Миколаївській області, які згідно розписок та накладних отримав завідувач господарством УПО ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку від 30.01.2019 року складеного за результатами службового розслідування, проведеного за фактом виявлення нестачі товарно-матеріальних цінностей в УПО Миколаївської області, які отримав ОСОБА_2 загальна вартість зазначених в переліку товарно-матеріальних цінностей, з урахуванням ПДВ, складає 23278,24 грн.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством.

Відповідно до п.7 наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань» № 879 від 02.09.2014 року (надалі - Положення), проведення інвентаризації є обов`язковим, у разі зміни матеріально відповідальних осіб, а також у разі зміни керівника колективу (бригадира), вибуття з колективу (бригади) більше половини його членів або на вимогу хоча б одного члена колективу (бригади) при колективній (бригадній) матеріальній відповідальності (на день приймання-передачі справ) в обсязі активів, які знаходяться на відповідальному зберіганні.

Окрім того, згідно з п.12 Постанови Кабінету міністрів України №419 від 28.02.2000 року «Про затвердження Порядку проведення фінансової звітності» перед складанням річної фінансової звітності обов`язкове проведення інвентаризації активів та зобов`язань підприємства. Проведення інвентаризації також обов`язкове у разі зміни матеріально відповідальних осіб (на день приймання-передачі справ).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави дійти висновку про те, що підприємство мало провести інвентаризацію в день звільнення відповідача, як матеріально відповідальної особи, з займаної посади.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідача було звільнено 22.08.2018 року, в той час як інвентаризацію (річну) на підприємстві було проведено лише 05.11.2018 року, тобто більше ніж через 2 місяці після звільнення ОСОБА_2 .

Згідно з п.18 Положення, інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв`язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає, - про передачу активів.

В судовому засіданні відповідач наголошував на тому, що будь-яких повідомлень про необхідність явки до підприємства для проведення інвентаризації у зв`язку зі зміною матеріально відповідальної особи він не отримував, при проведенні інвентаризації присутнім не був.

В матеріалах справи міститься лист за вих.№2594/43/34/3/01-2018 від 04.10.2018 року, направлений на адресу відповідача, про виклик останнього до Управління поліції охорони в Миколаївській області для проведення приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, які закріплені за ним. Окрім того, позивачем додано квитанцію про відправку а також копію рекомендованого повідомлення про вручення даного листа.

Проте, як вбачається зі змісту вказаного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, воно було отримано 11.10.2018 року гр. Пеньковою, а не самим ОСОБА_2 , що не може свідчити про належне повідомлення відповідача про необхідність явки до підприємства.

Вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про необхідність явки для проведення інвентаризації та для проведення приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, які закріплені за ним, а тому суд приходить до висновку, що вказану інвентаризацію було проведено за його відсутності з порушенням вимог чинного законодавства.

Не містять матеріали справи і жодних доказів про призначення на посаду відповідача нової матеріально-відповідальної особи, яка прийняла активи, що були закріплені за ОСОБА_2 . За такого, враховуючи, що з моменту звільнення відповідача до проведення інвентаризації пройшло більше двох місяців, суд не виключає того факту, що нестача зазначених цінностей була заподіяна іншими особами, так як в даний період ОСОБА_2 не мав доступу до них.

Пунктом 14 Положення визначено, що інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 26 листопада 2014 року у справі № 6-139ц14, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем на надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що ним проводилась інвентаризація товарно-матеріальних цінностей при зміні матеріально відповідальної особи та доказів того, що саме ОСОБА_2 позивачу було завдано матеріальної шкоди.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, з матеріалів справи встановлено, що факт нестачі товарно-матеріальних цінностей в Управлінні поліції охорони в Миколаївській області було виявлено після проведення річної інвентаризації активів та зобов`язань на підприємстві, яка була проведена 05.11.2018 року.

З позовною заявою до суду позивач звернувся 30.05.2019 року, тобто в межах річного строку, передбаченого ч.3 ст. 233 КЗпП України.

За такого, звертаюсь до суду з позовом до ОСОБА_2 , Управлінням поліції охорони в Миколаївській області не було пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява Управління поліції охорони в Миколаївській області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 265, 268, 353-354ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Управління поліції охорони в Миколаївській області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов`язків відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.01.2022 року.

Позивач: Управління поліції охорони в Миколаївській області, адреса місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Шевченка, 52, .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя Т.А. Карташева