Справа № 159/7467/21
Провадження № 2/159/398/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

у складі головуючого судді Лесика В.О.,

за участі секретаря Посполітак Г.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Люблинецького ліцею Волинської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

17 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Люблинецького ліцею Волинської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу від 13.12.2021 №210-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2021.

В обґрунтуванні заявленого позову позивач зазначила, що працює в Люблинецькому ліцеї Волинської обласної ради на посаді бухгалтера з 18.01.2021. 10.12.2021 відповідачем повідомлено її про можливість відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Вважає, наказ про відсторонення її від роботи незаконним з наступних підстав:

- ст.46 КЗпП України, не передбачено відсторонення працівників від роботи в зв`язку з відмовою чи ухиленням від вакцинації проти COVID-19;

- відповідачем не складено жодного акту про її ухилення чи відмову від вакцинації, з цих підстав у неї не відбиралися пояснення;

- роботодавцем не встановлено та не зафіксовано у передбачений законом спосіб де, коли і за яких умов вона відмовилася чи ухилилася від вакцинації і чи мала така подія (склад проступку) взагалі місце;

- відповідач про обов`язковість щеплення як зміну істотних умов праці у спосіб та строки, передбачені законодавством їй не повідомив.

Стислий виклад позиції відповідача.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не подано.

Рух справи в суді.

Позовна заява надійшла до суду 17.12.2021.

Ухвалою від 21.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін з одночасним встановленням відповідачу строку для подання відзиву.

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації та призначено справу до судового розгляду на 16 лютого 2022 року.

14 лютого 2022 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації було подано письмові пояснення, в яких зазначено, що позов не визнають у зв`язку з тим, що керівником навчального закладу виконані всі вимоги законодавства і зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанову КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширеню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», Наказ МОЗ від 04.11.2021 №2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій працівники яких підлягають обов`язковому профілактичному щепленю.

Позиція учасників судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Не заперечувала, що і на даний час вона не пройшла вакцинацію від COVID-19.

Представник відповідача вважає, що в позові слід відмовити зважаючи на законність та правомірність дії директора навчального закладу по відстороненню від роботи позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 працює на посаді бухгалтера в Люблинецькому ліцеї Волинської обласної ради, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.01.2021.

05.11.2021 Протоколом №2 зборів трудового колективу Люблинецького ліцею Волинської обласної ради, було вирішено питання про відсторонення працівників та державних службовців, які відмовляються пройти щеплення проти COVID-19, відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

10.12.2021 ОСОБА_1 була повідомлена директором Люблинецького ліцею Волинської обласної ради про те, що у разі відсутності профілактичного щеплення проти COVID-19 її буде відсторонено від роботи.

Наказом директора даного навчального закладу від 13.12.2021 ОСОБА_1 , як бухгалтера, відсторонено від роботи з 13.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

В наказі зазначена підстава - Повідомлення про обов`язкове щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 10.12.2021 №714/1.29/2-21.

Висновки та мотиви прийняття рішення.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ст.46 КЗпП України передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Конституційний суд України в своєму рішені від 09 липня 1998 року (справа №17/81-97) вказав, що розгалужена і багаторівнева система джерел трудового права дістала своє відображення у термінах, що використовуються в Кодексі законів про працю України. Зокрема, такі терміни, як "закони", "законодавчі акти", "законодавство", "міжнародні договори", "договір", "угода", "колективний договір" тощо, що вживаються у Кодексі, визначають певний вид нормативних актів, які залежно від предмета регулювання трудових відносин регламентують інститути трудового права, конкретні трудові відносини чи їх окремі елементи.

Найбільш поширеним у Кодексі законів про працю України є

термін "законодавство". Стаття 4 Кодексу визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю прийнятих відповідно до нього.

Термін "законодавство" досить широко використовується у

правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

У Кодексі законів про працю України термін "законодавство" в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

У відповідності до п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до ст.46 КЗпП України, частини другої ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої ст.5 ЗУ «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленям, який набув чиності 08.11.2021 обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт: - у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення, - та у порядку, встановленому законом.

Отже, виходячи з наведених норм у працівника з моменту набрання чинності Наказу МОЗ виник обов`язок пройти профілактичне щеплення протягом розумного строку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 під розписку була повідомлена 10.12.2021 про необхідність щеплення або подати документ, який підтверджує протипоказання проти такого щеплення.

Не пройшовши вакцинації та не надавши документ, що свідчить про протипоказання вакцинації, працівника відповідно до Наказу від 13.12.2021, було відсторонено від роботи.

Суд приходить до висновку, що позивачу було надано відповідний термін для прийняття рішення про вакцинацію (05.11. 13.12.2021) і такий строк слід віднести до розумного.

Вирішуючи спір в межах предмету доказування, а саме перевірки законності відсторонення позивача суд виходить з того, що відповідно до преамбули ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.

Відповідно до ст.1 цього ж Закону законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

Ст.5 Закону визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

За п.б, г ч.1 ст.10 цього ж Закону громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За ст.1 цього Закону протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Ст.11 Закону визначає, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб.Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285 Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач по факту відмовилася від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи». На практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин (тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Враховуючи те, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача щодо відсторонення позивача від роботи, то і правових підстав для поновлення його права судом не встановлено.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 81, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 274, 278, 279, 354 ЦПК України, ст.4, 46 КЗпП України, ст.1, ст.5, ст.10 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.1, ст.11 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» суд, -

В И Р І Ш И В :

у задоволені позову ОСОБА_1 до Люблинецького ліцею Волинської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач Люблинецький ліцей Волинської обласної ради, , адреса: 45034, смт.Люблинець Ковельський район, Волинська область, вул.Незалежності, 94.

Третя особа - Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, код , адреса: 43024, м.Луцьк, Волинська область, вул.Лесі Українки, 59.

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 21 лютого 2022 року.

Головуючий: В.О.Лесик