Справа № 350/356/19
Номер провадження 2/350/6/2022
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 лютого 2022 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Видойник І.Б.,
адвокатів Родікова І.С., Мельника Б.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, суд -
У своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 9/12 частин домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку площею 88,7 кв.м., стайні площею 25,9 кв.м., стодоли площею 24,0 кв.м., сараю площею 13,0 кв.м., убиральні площею 1,3 кв.м., навісу площею 14,1 кв.м., криниці, металевих воріт площею 5,7 кв.м., та огорожі з металевої сітки площею 120,5 кв.м., яке знаходиться в АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний житловий будинок належав його батькам. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на Ѕ частину вказаного будинковолодіння, як частку у спільній сумісній власності подружжя. Спадкоємцями першої черги на момент смерті батька, крім нього були мати ОСОБА_7 , сестра ОСОБА_2 , брати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , при цьому частка кожного з них становила 1/12 від цілого будинковолодіння.
У визначений законом строк його брат ОСОБА_4 відмовився від своєї частки у спадковому майні на його користь, а він, мати, сестра ОСОБА_9 та брати ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 подавши до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, таким чином прийняли спадщину.
Таким чином, після смерті батька мати стала власницею 7/12 частин будинковолодіння (6/12-частка у спільному майні подружжя + 1/12 - частка у спадковому майні), він став власником 2/12 частин будинковолодіння ( 1/12 його частка у спадковому майні + 1/12-частка мого брата ОСОБА_12 ), а сестра ОСОБА_9 та брати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стали власниками по 1/12 частин спадкового будинковолодіння кожний.
ОСОБА_13 помер, і його частку успадкував його син ОСОБА_5 .
З приводу оформлення прийняття спадщини після смерті батька він звертався до нотаріальної контори, проте листом нотаріуса Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори № 957/02-14 від 6.11.2018 року, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документа власності на спадкове майно.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 75 років в смт. Рожнятів померла його мати ОСОБА_7 .
Після смерті матері відкрилась спадщина на 7/12 частин домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .
Він, а також його сестра ОСОБА_2 , брати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у відповідності до ст. 529 чинної на момент смерті матері ЦК УРСР 1963 р. та ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом, проте він є єдиним спадкоємцем спірної частини домоволодіння за заповітом, складеним ОСОБА_7 11.12.1998, та посвідченим нотаріально, а за змістом ст. 534 ЦК УРСР 1963 р. та ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають тільки особи, визначені у заповіті.
Подавши у визначений законом строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він таким шляхом прийняв спадщину.
Бажаючи оформити прийняття спадщини юридично та отримати свідоцтво про право на спадщину, він звернувся з заявою до нотаріальної контори, проте йому відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документа власності на спадкове домоволодіння.
За таких обставин, із-за відсутності документа власності, він не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю, що змушує мене звертатись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду.
Вважає, що його частка у спадковому майні становить 9/12 частин домоволодіння, з яких: 2/12 - спадкова маса після смерті батька, та 7/12 - спадкова маса після смерті матері.
26.03.2019 ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати заповіт, від імені ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 11.12.1998 ОСОБА_14 , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори за реєстрованого в реєстрі № Д-677. Встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнати за нею право власності на 11/20 (одинадцять двадцятих) частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача ОСОБА_1 в її користь судові витрати по справі.
Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що відповідно до матеріалів Спадкової справи № 180/1998 її мати ОСОБА_7 з заявою в Першу Рожнятівську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_15 не зверталася, і тому спадщину не прийняла.
Виходячи з кількості спадкоємців, які прийняли спадщину, вона, ОСОБА_3 , та ОСОБА_8 мають право на спадкування по 1/5 частині від 1/2 частини (половини) спадкового домоволодіння, а ОСОБА_1 має право на 2/5 частини від 1/2 частини (половини) спадкового домоволодіння, або по 1/10 частини від цілого домовлодіння (1/2 : 5 = 1/10; 1/10 + 1/10 = 2/10).
По-друге, її мати ОСОБА_7 під час посвідчення заповіту 11 грудня 1998 року ОСОБА_14 , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за Д-677, більше десяти років тяжко хворіла серцевою та іншими хворобами, а півроку до смерті була нерухомою, періодично втрачала свідомість, не орієнтувалася в просторі і часі, потребувала постороннього догляду, який вона особисто постійно здійснювала, приймала медичні препарати, які впливали на її свідомість, а незабаром померла. Це підтверджується навіть тим, що державним нотаріусом було посвідчено заповіт на дому у зв`язку з тяжкою хворобою матері та нерозбірливим підписом в ньому.
Таким чином посвідчений державним нотаріусом заповіт є недійсним і підлягає скасуванню тому, що її мати внаслідок тяжкої хвороби не усвідомлювала та не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.
По-третє, після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 1/2 частину спадкового домоволодіння і вона, як і відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном тому, що з дня смерті матері вона наглядала за домоволодінням, підтримувала його в належному стані, користувалася житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, предметами домашнього вжитку та обстановки і земельною ділянкою, сплачувала податкові платежі, а також в 1999 році зареєструвалася в будинку.
Тому виходячи з належної матері 1/2 частини (половини) домовлодіння та того, що спадщину прийняла вона та відповідач ОСОБА_1 вона і він мають право на спадщину на 1/4 частину з цілого спадкового домоволодіння кожний (1/2:2 = 1/4).
По-четверте, враховуючи вищевказані обставини вона, ОСОБА_2 , після смерті батьків ОСОБА_15 та ОСОБА_7 має право на спадщину на 7/20 частини з цілого спадкового домоволодіння, ОСОБА_1 - на 9/20 частини домоволодіння, а ОСОБА_3 та ОСОБА_8 - на 2/20 частини спадкового домоволодіння (1/4 + 1/10 = 7/20).
По-п`яте, спадкоємець за законом - син ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і на його 1/10 частку в спадковому домоволодінні мають право на спадкування в рівних долях по 1/20 частині спадкового домовлодіння відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємці за законом - син ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_6 .
За домовленістю між нею та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вони згідні, щоб право власності на їх частки в спадковому домовлодінні було судом визнано за нею, що значно збільшує її частку.
З врахуванням того, що вона має право на спадщину після смерті обидвох батьків на 7/20 частини домоволодіння, то при приєднанні часток вищеназваних спадкоємців її частка в спадковому домоволодінні становить 11/20 частини (7/20 + 1/10 (2/20) + 2/20) = 11/20).
Першою Рожнятівською державною нотаріальною конторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_15 із-за відсутності документа власності на спадкове домовлодіння, а після смерті матері із-за наявності спадкоємця за заповітом.
21.12.2019 ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 16/30 спірного частин домоволодіння, власниками якого були ОСОБА_3 і ОСОБА_8 . В процесі розгляду справи, ОСОБА_3 , уточнив позовні вимоги, просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за ним право власності; на 16/30 частин у спадковому будинковолодіння по АДРЕСА_1 , власниками якого були при житті його батьки.
Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що він прийняв спадщину після смерті батька. Крім нього, спадщину прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , які звернулися в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини.
Мати ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини не зверталася, а отже, спадщину після смерті свого чоловіка, а їхнього батька, не прийняла. ІНФОРМАЦІЯ_3 їхня мати померла, і після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема Ѕ частину спадкового домоволодіння. Він прийняв спадщину після її смерті, як і ОСОБА_2 та ОСОБА_1 так як вступив в фактичне володіння та управління спадковим майном. Зразу ж після похорону матері він забрав, як спадщину, скатерку кольорову, покривало двоспальне кольорове (виробництва Польща), комплект постільної білизни (кольорова), килим гуцульський, два великі махрові рушники, подушку і ряд іншого майна. Його сестра ОСОБА_2 після смерті батьків доглядала за спадковим домоволодінням. А отже, в відповідності зі ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року ) вони прийняли спадщину.
Відповідач по справі, ОСОБА_4 від своєї частини спадщини відмовився в користь брата ОСОБА_1 , який має право на спадщину після смерті їхньої матері по заповіту.
Він є інвалідом 3 групи з дитинства та в 1977 році йому встановлена ця група інвалідності повічно. Отже, після смерті батька він має право на спадщину за законом (1/2 спадкового домоволодіння ) нарівні з ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 тобто по 1/4 від 1/2 домоволодіння та після смерті матері (при законності заповіту) на обов`язкову частку в відповідності зі ст.1241 ЦК України, тобто половину частки яка належала б йому в разі спадкування за законом.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув. У попередньому судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Що стосується зустрічних вимог, просив не визнавати заповіт складений його матір`ю ОСОБА_7 на його користь незаконним, оскільки остання розуміла значення своїх дій. В решті зустрічних позовних вимог покладається на рішення суду.
Представник ОСОБА_1 , - адвокат Родіков І.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, а вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визнання заповіту недійсним вважає безпідставними. Просив в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.
ОСОБА_2 в судове засідання не прибула. У попередньому судовому засіданні свій позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині успадкування майна матері по заповіту не визнала, вважає, що при складанні заповіту її мати у зв`язку з хворобою не могла усвідомлювати значення своїх дій. Вона доглядала за батьками до їхньої смерті, тому вважає, що має право на більшу частку за своїх братів. Вона утримувала спадкове майно в належному стані, тому вважає, що фактично прийняла спадщину, як після смерті матері так і після смерті батька. Позовні вимоги ОСОБА_3 визнала у повному обсязі.
Представник ОСОБА_2 адвокат Мельник Б.М. в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав повністю. Вважає, що остання має право на спадщину, як після смерті батька, так і після смерті матері, яка на момент складання заповіту була особою похилого віку, тяжко хворіла, тому складений заповіт в користь ОСОБА_1 слід визнати недійсним. Вимоги ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 визнав зазначивши, що ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки він є інвалідом з дитинства.
Представник ОСОБА_2 адвокат Ошуст С.Є. в судове засідання не прибув. У попередніх судових засіданнях позовні вимоги свого довірителя підтримував з підстав, наведених в уточненій позовній заяві.
Позивач-відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, свій позов підтримує,позовних вимог ОСОБА_1 не визнає, а позовні вимоги ОСОБА_2 вважає підставними.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Гутник П.М. в судове засідання не прибула, однак в попередніх судових засіданнях позовні вимоги свого довірителя підтримувала з підстав, викладених в уточненій позовній заяві зазначивши, що ОСОБА_3 , як інвалід дитинства має право на обов`язкову частку.
Відповідач ОСОБА_4 просив суд задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ч.1 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши пояснення осіб, які взяли участь у судових засіданнях під час розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судом встановлено, що ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 були подружжям та власниками домоволодіння, яке знаходиться АДРЕСА_1 .

Подружжя ОСОБА_16 мало п`ятеро дітей, синів ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та дочку ОСОБА_18 .

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК України 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно матеріалів спадкової справи за №180/1998 спадкоємцями після смерті ОСОБА_15 були : ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 .

Крім того, встановлено, що спадкоємець ОСОБА_4 , від своєї частки у спадщині після смерті батька відмовився на користь ОСОБА_1 .

Факт прийняття спадщини після смерті батька його дітьми, сторонами не оспорюється.

Позивачка ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 оспорюють вимогу ОСОБА_1 про те, що їхня мати прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки, остання не зверталася до нотаріальної контори. За таких обставин, як вважають позивачі за зустрічними позовами ОСОБА_3 на день смерті ОСОБА_7 належала тільки Ѕ частина домоволодіння, як частка у спільному майні подружжя.

Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази з приводу місця проживання ОСОБА_7 на день смерті її чоловіка ОСОБА_15 , а саме те, що остання проживала за місцем відкриття спадщини та будучи дружиною спадкодавця, відповідно до вимог ст.549 ЦК України 1963 року, також мала право на його частку у спадковому майні.

За таких обставин судом констатує, що дружина спадкодавця ОСОБА_15 - його дружина ОСОБА_7 успадкувала частину спадкового майна одночасно з іншими спадкоємнями першої черги - їхніми дітьми, які звернулися у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини.

Після смерті ОСОБА_15 відкрилася спадщина на Ѕ частину домоволодіння, яке знаходится по АДРЕСА_1 і. відповідно, спадщину успадкували діти та дружина по 1/12 частині домоволодіння відповідно. З врахуванням того, що син ОСОБА_15 - ОСОБА_12 відмовився від своєї частки на користь ОСОБА_1 , останній набув право на 2/12 частини спадкового домоволодіння.

ОСОБА_7 , після смерті чоловіка ОСОБА_15 стала власником 7/12 частин домоволодіння.

11.12.1998 року від імені ОСОБА_7 , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д., посвідчено заповіт (а.с.40).

Позивачка ОСОБА_2 вважає вказаний заповіт недійсним, та просить суд його скасувати. Цю вимогу підтримує ОСОБА_3 .

Як на підставу для задоволення своїх вимог ОСОБА_2 посилається на норми ЦК УРСР від 18.07.1963 року, які регулювали порядок складання заповіту, зокрема на ст.534 та на ст.ст. 41, 55 цього Кодексу (в ред. 1963 року).

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року, який діяв на час складання заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст. 541 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат», який діяв на час складання заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти.

Згідно ст. 17 зазначено Закону нотаріальні дії можуть вчинятися в будь-якій державній нотаріальній конторі або виконавчому комітеті міської, селищної, сільської Ради народних депутатів на всій території Української РСР, за винятком випадків, коли згідно з законодавством Союзу РСР або Української РСР нотаріальна дія повинна бути вчинена в певній державній нотаріальній конторі або виконавчому комітеті певної Ради народних депутатів. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори або виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Статтею 19 Закону УРСР «Про державний нотаріат» передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси та інші службові особи, що вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. В разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.

Відповідно до ст. 543 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Суд звертає увагу сторін, що в діючому на момент виникнення спірних правовідносин та діючому станом на теперішній час законодавстві України встановлено презумпцію психічного здоров`я особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (п. 16 Постанови Пленуму Веховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9).

Позивачка ОСОБА_2 в позовній заяві посилається на недійсність заповіту через те, що ОСОБА_7 більше десяти років тяжко хворіла серцевою недугою та іншими хворобами, а півроку до смерті була нерухомою, періодично втрачала свідомість, не орієнтувалася в просторі і часі, потребувала постороннього догляду, приймала медичні препарати, які впливали на її свідомість, а незабаром померла.

Згідно із абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» ( далі - Постанова ПВСУ) заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що під час складання заповіту ОСОБА_7 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не оспорюється сторонами, здійснювала розпорядження належним їй на праві власності майном за власним бажанням, яке було спрямоване на реальне настання правових наслідків, волевиявлення заповідача було вільним, відповідало її внутрішній волі, складений нею заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства.

Як видно із тексту оспорюваного заповіту, заповіт власноручно підписаний ОСОБА_7 .

Позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що при складанні заповіту волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним і не відповідало її волі та, що заповіт складений з порушенням закону, щодо його форми та посвідчення.

Тому, посилання позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_7 будучи хворою не розуміла значення своїх дій не є підставою для визнання його недійсним, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу з даного приводу.

Висновком судово-психіатричного експерта №201/2019 від 01.11.2019 (а.с.99-102), підтверджено, що підекспертна ОСОБА_7 на момент підписання нею заповіту 11.12.1998 могла розуміти та усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в межах заявлених позовних вимог про визнання заповіту недійсним, судом не встановлено підстав для визнання заповіту недійсним.

Що стосується вимоги про скасування заповіту, то в цивільному законодавстві взагалі не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. Право скасувати заповіт належить лише заповідачу.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши та оцінивши докази, суд приходить до переконання, що оспорюваний заповіт був посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати заповіт недійсним, а позов в цій частині підставним.

За таких обставин, суд констатує, що спадкування майна, яке належало на день смерті спадкодавцю ОСОБА_7 здійснюється відповідно до заповіту, тому вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті матері шляхом вступу в управління спадковим майном не підлягають до задоволення.

ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила розпорядження в користь ОСОБА_1 .

Що стосується вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 16/30 частин у спадковому будинковолодінні, з яких ј від Ѕ він успадкував після смерті батька і має право на обов`язкову часку на спадкове майно після смерті матері, суд приходить до такого висновку.

Сторонами не оспорюється те, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька, тобто став власником 1/12 частини спадкового домоволодіння. Так само, ніким не оспорюється, що ОСОБА_3 , як інвалід дитинства має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері.

Згідно ст. 535 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) обов`язкова частка встановлена в розмірі не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_7 , спадкоємцями за законом виступали її п`ятеро дітей.

З врахуванням того, що ОСОБА_7 , була власником 7/12 частин домоволодіння, то обов`язкова частка складе 2/3 від 7/12 розділити на 5, що становить 14/180 (шляхом визначення спільного знаменника встановлено, що ОСОБА_7 була власником 105/180 частин спадкового домоволодіння, для визначення обов`язкової частки дану суму часток слід розділити на 5 кількість спадкоємців за законом, вийде 21/180 частин, з яких слід визначити 2/3 шляхом дії ділення 21/180:2/3=14/180).

Таким чином судом встановлено, що після смерті матері позивач ОСОБА_3 прийняв спадщину та мав право на обов`язкову частку спадкового домоволодіння, яка складає 14/180 частин від спадкового домоволодіння, і таке його право ніким не оспорюється.

ОСОБА_8 мав право на спадщину після смерті батька ОСОБА_15 і його частка в спадковому майні становила 15/180 частин від спірного домоволодіння. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є спадкоємцями ОСОБА_15 та після якого відмовляються від вказаної частки на користь ОСОБА_3 , тому право на вказану частку суд вважає за необхідне визнати за останнім.

З врахуванням того, що суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті батька, успадкувавши свою частину, яка становить 15/180, а також свою частку у спадщині йому передав брат ОСОБА_4 , то сума часток після смерті батька в спірному домоволодінні позивача ОСОБА_1 складає 30/180 ( 15/180+15/180).

Що стосується успадкування ОСОБА_1 майна після смерті матері, то з врахуванням того, що спадкова маса повинна вираховуватися за мінусом обов`язкової частки (14/180), ОСОБА_1 успадкував після матері 91/180 ( ОСОБА_7 належало 105/180 частин 14/180 частин, що становить обов`язкова частка = 91/180).

Тому позивач ОСОБА_1 має право на 121/180 частин домоволодіння (30/180 після смерті батька+91/180 після смерті матері).

ОСОБА_2 успадкувала майно тільки після смерті батька, при цьому її частка складає 15/180 домоволодіння, що в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , є спадкоємцем після смерті батька 15/180 частин, а також 14/180 частин він успадкував після смерті матері, а 15/180 частин на користь останнього відмовилися спадкоємці ОСОБА_8 . За таких обставин, ОСОБА_3 має право на 44/180 частин спірного будинковолодіння (15/180+15/180+14/180), право власності на які за ним слід визнати ухваливши рішення.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності на 121/180 частин домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на 15/180 частин домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 право власності на 44/180 частин домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення.

Повний текст рішення складено 18.02.2022.

Суддя: