П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„15" лютого 2022 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 221/1638/21

Номер провадження 22-ц/804/331/22

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря: Грішко С.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Донецька обласна прокуратура, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року головуючого судді Мохова Є.І. зі складанням повного тексту судового рішення 18 серпня 2021 року по цивільній справі про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про відшкодування шкоди мотивуючи вимоги тим,що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням, що негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало йому душевних страждань. Так, 14 грудня 2015 року прокуратурою Донецької області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000699 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України. 18 грудня 2015 року співробітниками Управління СБУ в Донецькій та Луганській областях позивача було незаконно затримано за підозрою у нібито вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України. Того ж дня в його робочому кабінеті, розташованому у приміщенні Волноваського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, слідчим прокуратури Донецької області разом із працівниками Управління СБУ в Донецькій та Луганській областях було проведено обшук, під час якого у позивача було вилучено робочі документи та його особисті речі. Після проведення обшуку позивача було незаконно затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. В приміщенні Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області працівниками СБУ на позивача було вдягнуто наручники та на очах всіх працівників відділу поліції та інших осіб, які там знаходились, позивача виведено із приміщення відділу. Після цього позивач був доставлений до ізолятору тимчасового тримання м. Маріуполя, де знаходився протягом наступних 3 днів.

19 грудня 2015 року позивачу було повідомлено про підозру у нібито вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, та таким чином він був притягнений до кримінальної відповідальності. Після цього за клопотанням слідчого прокуратури Донецької області Жовтневим районним судом м. Маріуполя до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із можливістю внесення застави та відсторонення від займаної посади.

21 грудня 2015 року за позивача його родичами було внесено заставу в сумі 234 260 грн, розмір якої було визначено слідчим суддею. 21 квітня 2016 року обвинувальний акт стосовно позивача та інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні було направлено до суду.

21 січня 2020 Іллічівським районним судом м. Маріуполя стосовно позивача було винесено виправдувальний вирок, залишений без змін ухвалою від 22 липня 2020 року колегією суддів судової палати з кримінальних справ Донецького апеляційного суду.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 17 лютого 2021 року виправдувальний вирок відносно позивача залишено без змін.

Позивач зазначав, що перебування під слідством і судом негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало йому душевних страждань, він постійно перебував у стресовому стані, а проведені слідчі дії безумовно також завдали йому моральних страждань, погіршились його стосунки з оточуючими людьми, був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях.

Просив стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в сумі 600 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Держаного бюджету України; витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у розмірі 330 780 грн; зобов`язано Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України кошти у розмірі 330 780 грн на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема зазначено, що необхідно звернути увагу на невідповідність змісту рішення щодо суб`єктного складу розгляду справи в частині зазначення відповідачем Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області та задоволення позовних вимог у резолютивній частині рішення саме до Державної казначейської служби України.

Задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди саме до Державної казначейської служби України є помилковим, оскільки Казначейство є окремим учасником цивільних відносин, виступає від власного імені та самостійно відповідає за власними зобов`язаннями, не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет України.

У резолютивній частині рішення про відшкодування моральної шкоди визначено: стягнути з Державної казначейської служби України, проте, за змістом описової частини рішення зазначено правове обґрунтування щодо відшкодування шкоди державою (за рахунок держави).

Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 с. 2 ЦК України. Водночас, відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, окремим учасником цивільних відносин є держава Україна, згідно з ст. 167 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Казначейство є лише тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави, тому, є невірним пред`явлення позовних вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до казначейства.

Щодо задоволення вимог по суті зобов`язання вжити заходи щодо безспірного списання коштів Державною казначейською службою України, зазначено, що прийняття рішення щодо стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії щодо безспірного списання коштів одночасно може призвести до подвійного стягнення моральної шкоди на користь стягувача, що є неприпустимим з огляду на право стягувача щодо відшкодування суми визначеної судом, та прийняття такого рішення у формі захисту порушеного права є передчасним, оскільки казначейство не порушувало прав стягувача на виконання у безспірному порядку будь якого рішення. Крім того, що вчинення органом виконання судового рішення будь-яких виконавчих дій віднесено до виключної компетенції такого органу, внаслідок чого у суду відсутнє право втручання в повноваження органу виконання судового рішення, підміняючи його в свою чергу, більше того, передчасно, не маючи на це факту порушеного права.

Механізм та спосіб виконання рішень суду шляхом проведення безспірного списання коштів з Державного бюджету України, а саме рахунків, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду передбачений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання, обставини за яких це можливо, підстави та органи державної влади які за це відповідають. Суд першої інстанції в порушення принципу захисту порушеного права, вийшов за межі наданих процесуальним законодавством повноважень та з порушенням норм матеріального права ухвалив помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник Державної казначейської служби України Рабєєв Ю.Л. та представник Донецької обласної прокуратури Смертенюк Д.В. підтримали доводи апеляційної скарги .

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився,належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 188).Через систему « Електронний суд « надав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, рішення суду залишити без змін (а.с 181).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2015 року прокуратурою Донецької області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000699 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. З КК України.

18 грудня 2015 року співробітниками Управління СБУ в Донецькій та Луганській областях ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, та доставлено до ізолятору тимчасового тримання м.Маріуполя, де він знаходився протягом наступних 3 днів.

19 грудня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. З КК України.

21 грудня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено під заставу.

21 квітня 2016 року обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 та інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні було направлено до суду.

21 січня 2020 року Іллічівським районним судом міста Маріуполя стосовно ОСОБА_1 було винесено виправдувальний вирок, залишений без змін ухвалою від 22 липня 2020 року колегією суддів судової палати з кримінальних справ Донецького апеляційного суду.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 17 лютого 2021 року виправдувальний вирок відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

ОСОБА_1 знаходився під кримінальним переслідуванням 4 роки 7 місяців 4 дні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані позивачем обставини дійсно мали місце, тому, відповідно до законодавства, йому має бути відшкодована моральна шкода у розмірі 330 780 грн, оскільки суду не надано доказів в обґрунтування вказаної в позові подвійної від мінімальної суми, що може застосовуватись, що саме вказана сума відповідає моральним та душевним стражданням ОСОБА_1 . Також, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення судових витрат, які пов`язані із наданням правничої допомоги, оскільки позивачем не надано належних доказів їх підтвердження.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди. Проте, не погоджується з рішенням суду в частині порядку відшкодування моральної шкоди ,стягнутої на користь ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 210/5290/17, зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував під кримінальним переслідуванням 4 роки 7 місяців 4 дні, з урахуванням наданих доказів, обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 330 780 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Доводи апеляційної скарги у вказані частині є слушними та дають підстави для висновку, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині порядку відшкодування моральної шкоди,стягнутої на користь ОСОБА_1 , однак, зазначені доводи, не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення в іншій частині ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, однак, помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що резолютивна частина судового рішення підлягає зміні ,із зазначенням про стягнення коштів з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. Крім того,вважає необхідним виключити з резолютивної частини рішення другий та третій абзаци,в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення підлягає зміні лише в частині правильного викладення резолютивної частини рішення, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року - змінити в частині порядку відшкодування моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 .

Виключити з резолютивної частини рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року другий та третій абзаци: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у розмірі 330780 (триста тридцять тисяч сімсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

Зобов`язати Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України кошти у розмірі 330780 (триста тридцять тисяч сімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності »

Резолютивну частину рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року викласти у такій редакції:

«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце мешкання: АДРЕСА_2 , моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у розмірі 330 780 (триста тридцять тисяч сімсот вісімдесят) грн».

В іншій частині рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2022 року .

Судді: