Дата документу 18.02.2022 Справа № 937/6793/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/6793/20 Головуючий у 1 інстанції: Іваненко О.В.
Провадження № 22-ц/807/563/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 11.11.2000р. вона уклала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_1 . За час сумісного проживання у шлюбі за спільні кошти та з метою поліпшення житлових і побутових потреб їхньої сім`ї на підставі договору купівлі-продажу № 8864 від 21.09.2005р. ними було набуто (придбано) спільне майно, а саме, двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному договорі покупцем указано ОСОБА_3 , та, відповідно, право власності на неї зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_1 01.10.2020р. сторони розірвали шлюб. Вона була змушена звернутися до суду з позовом про розподіл майна в зв`язку з тим, що в добровільному порядку відповідач по справі відмовляється його поділити, так як вважає, що, оскільки документи про право власності на майно оформлені на його ім`я, то він являється його власником, і вона не має права на володіння та розпорядження зазначеним майном.

Згідно висновку про ринкову вартість майна від 10.09.2020р., загальна ринкова вартість цієї квартири складає 168 400 гривень. В позасудовому порядку вирішити спір неможливо, оскільки відповідач відмовляється визнавати за нею право власності на частку у спірному майні. Тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня

2021 року позов задоволено повністю: визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами скарга є те, що суд прийняв рішення без врахування зібраних у справі доказів, якими, зокрема, підтверджується факт відсутності у сторін самостійного доходу на час придбання спірної квартири, її придбання за надані йому його матір`ю ОСОБА_4 кошти, що отримані від майже одночасного продажу квартири у м. Дніпропетровську, належної його матері та її двоюрідному брату. Все це підтверджує, на його думку, що квартира є його одноосібною приватною власністю та не є спільним майном подружжя, а тому поділу між сторонами не підлягає.

Відзиву на апеляційну скаргу від сторони позивача не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі змістом п. 1 ч. 4 статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження можуть бути розглянуті справи щодо поділу майна подружжя.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 11.11.2000р. позивач ОСОБА_2 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 10), який був розірваний рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 01.10.2020р. ( а.с. 39).

Під час шлюбу та сумісного проживання подружжя було придбано на підставі договору купівлі-продажу № 8864 від 21.09.2005р. двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223200432 від 09.09.2020р. У вказаному договорі покупцем зазначено ОСОБА_1 , та, відповідно, право власності на будинок зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_1 (а.с. 11-12, 40-41).

Позивач у позові просила визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаної спірної

квартири, як придбаної в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя.

Задовольняючи цей позову, суд виходив із того, що право спільної власності подружжя на майно, придбане ними у шлюбі, презюмується, доки той з них, хто вважає його придбаним за власні кошти, не спростує належними чином цю презумпцію. У іншому випадку, майно має бути поділено між подружжям порівну. Суд вважав, що у цій справі відповідачем не було спростовано презумпцію спільності майна, оскільки не доведено, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, отриманих від третьої особи його матері ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі відповідач посилається на невідповідність таких висновків суду зібраним у справі доказам, яким судом надано неправильну оцінку. Вважає, що є повністю підтвердженим факт придбання спірної квартири за кошти, отримані від продажу іншої квартири, належної його матері та її двоюрідному брату.

Дослідивши вказані доводи скарги, колегія визнає їх необґрунтованими, у зв`язку із чим повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.

Саме ці обставини належало дослідити суду першої інстанції, оскільки відповідач,

заперечуючи проти позову, вказував, що спірна квартира була придбана за кошти, надані

його матір`ю, які були її доходом від продажу іншої квартири.

З цього приводу відповідач вказував, що 20.09.2005р. ОСОБА_4 сумісно з ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їм на праві спільної часткової власності по Ѕ частці кожному в порядку спадкування, за 34 000 доларів США. Та після цього ОСОБА_4 подарувала йому 12 000 дол. США, за які й була куплена спірна квартирі.

За матеріалами справи встановлено, що 15.09.2005р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як продавцями з одного боку, та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як покупцями з другого боку, був укладений попередні договір купівлі-продажу, який був нотаріально посвідчений ( а.с. 44).

Об`єктом продажу визначена квартира АДРЕСА_2 .

В пункті 2 вказаного попереднього договору було узгоджено, що продаж квартири буде вчинено за ціною, еквівалентною сумі 34 000 дол. США. Відповідно до п. 5 цього попереднього договору покупці на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання передали продавцям суму у розмірі 172 380 грн., що на момент укладення цієї угоди є еквівалентом суми 34 000 дол. США.

Договір купівлі-продажу вказаної квартири фактично був укладений 04.11.2005р., що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав, копія договору в матеріалах справи відсутня.

Саме з цих коштів, отриманих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , остання, за твердження відповідача, подарувала йому на придбання спірної квартири 12 500 доларів США. Договір дарування або будь-який інший договір щодо набуття цих коштів відповідачем не укладався, а надання коштів підтверджувалось в ході розгляду справи лише показами самої ОСОБА_4 як свідка.

Однак суд критично віднісся до показів ОСОБА_4 , вказавши, що в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України пояснення свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження передачі грошових коштів відповідачу ОСОБА_1 від його близької родички, за які нібито купувалась спірна квартира.

Колегія погоджується з цим висновок суду, оскільки він відповідає правовій позиції, висловленій у постановах: Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц, від 18.03.2019р. у справі № 334/8276/15-ц.

Зважаючи на те, що будь-якого письмового доказу про обставини, на які посилається відповідач, а саме, щодо отримання від матері 12 500 доларів США на придбання спірної квартири, матеріали справи не містять, то суд дійшов правильного висновку про недоведеність цих обставин. Та з урахуванням цього визнав спірну квартиру спільним майном подружжя та здійснив її поділ відповідно до приписів статті 70 СК України у рівних частках.

Доводи скарги цих висновків суду не спростовують, а зводяться до оцінки тих самих доказів іншим чином, тобто на користь позиції відповідача, для чого підстав колегія не вбачає, оскільки суд надав всім зібраним матеріалам справи вірну правову оцінку.

Судом правильно встановлені обставини у справі та на їх підставі правовідносини сторін, а спір вирішено судом із правильним застосуванням норм матеріального права та з урахуванням правових позицій Верховного Суду.

Зважаючи на все вище наведене та у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 18 лютого 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Подліянова Г.С.

Дашковська А.В.