Номер провадження: 22-ц/813/4383/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року, постановленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складений 24 травня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 145 593,06 грн. з яких: заборгованість у розмірі 110000,00 грн.; інфляційна складова боргу у розмірі 24 552,00 грн.; 3% річних у розмірі 11 041,06 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 26.06.2015 на підставі нотаріальної довіреності, посвідченої нотаріусом Білик В.В., вона доручила ОСОБА_5 та ОСОБА_2 представляти її інтереси щодо розпорядження та експлуатування автомобіля марки RENAULT, модель KOLEOS, типу загальний легковий універсал - В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 . Для чого надала представникам право підписувати замість позивача договір купівлі-продажу, міни, страхування автомобіля з правом одержувати належні їй гроші. 13.06.2017 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності від 26.06.2015, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстровано в реєстрі №1421, діяв ОСОБА_2 , був укладений договір комісії транспортного засобу №4811/17/002472, відповідно до якого комітент доручив, а комісіонер зобов`язувався за винагороду за рахунок комітенту здійснити від свого імені продаж автомобіля марки RENAULT, марки KOLEOS, типу загальний легковий універсал - В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , за ціною 110000,00 грн. 13.06.2017 фізична особа-підприємець ОСОБА_4 продав належний позивачу автомобіль за 110 000 грн. ОСОБА_8 . Вказувала, що після виконання доручення ОСОБА_2 довіреність позивачу не повернув, звіт про виконання доручення та відповідні документи також надані не були. ОСОБА_3 належні їй грошові кошти за договором купівлі-продажу транспортного засобу в розмірі 110 000 грн. від свого представника за довіреністю - ОСОБА_2 , не отримувала.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 145 593,06 грн., з яких:

- заборгованість у розмірі 110000,00 грн.;

- інфляційна складова боргу у розмірі 24552,00 грн.;

- 3% річних від простроченої суми у розмірі 11 041,06 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2021 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивачем був пропущений строк позовної давності звернення до суду, а також, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи та суд розглянув справу за його відсутністю.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між 26.06.2015 ОСОБА_3 на підставі нотаріальної довіреності посвідченої нотаріусом Білик В.В. бланк НАО 423345, доручила ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_1 представляти її інтереси, щодо розпорядження та експлуатування автомобіля марки RENAULT, модель KOLEOS, типу загальний легковий універсал - В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 . Для чого надала представникам право підписувати замість позивача договір купівлі-продажу, міни, страхування автомобіля з правом одержувати належні їй гроші.

13.06.2017 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності від 26.06.2015, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрованої в реєстрі №1421, діяв ОСОБА_2 , був укладений договір комісії транспортного засобу №4811/17/002472, відповідно до якого комітент доручив, а комісіонер зобов`язувався за винагороду за рахунок комітенту здійснити від свого імені продаж автомобіля марки RENAULT, марки KOLEOS, типу загальний легковий універсал - В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , за ціною 110000,00 грн.

13.06.2017 фізична особа-підприємець ОСОБА_4 продав належний позивачу автомобіль марки RENAULT, модель KOLEOS, типу загальний легковий універсал - В, 2010 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 за 110 000 грн. ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу №4811/17/002472, зареєстрований 14.06.2017 територіальним сервісним центром МВС №5142.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що договір доручення повинен укладатися у відповідності до вимог ЦК України та інших норм. Укладення договору передбачає вчинення сторонами взаємних дій по розробці та узгодженню умов договору. За визначенням статті 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Сутність та правова природа загально цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до ч.1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму .

Будь-які докази на спростування вказаного позивачем з боку відповідача не надано.

Судом встановлено, що на виконання своїх зобов`язань відповідачем не було передано кошти, отриманні за договором відчуження транспортного засобу у розмірі 110 000 грн., у зв`язку з чим суд прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

З огляду на те, що ОСОБА_2 прострочено грошове зобов`язання по поверненню коштів позивачу, судом вірно встановлено, що у останньої виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення у період з 13.06.2017 року (дати продажу автомобіля згідно договору купівлі-продажу) по 16.10.2020 року.

Згідно розрахунку позивача, інфляційні збитки за вказаний період становлять розмір 24 552,00 грн.; а три проценти річних - 11 041,06 грн. (розрахунок наявний у матеріалах справи).

Судом встановлено, що розрахунки інфляційних збитків та 3% річних позивача є обґрунтовані та відповідають дійсності.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення 3% річних та інфляційних збитків.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності звернення до суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року ОСОБА_3 , 24 листопада 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 , треті особи ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння та визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, а тому строк позовної давності ОСОБА_3 пропущений не був, оскільки відраховується з дня подання позову про витребування майна із незаконного володіння та визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, а саме з 24 листопада 2017 року.

Доводи про те, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи та суд розглянув справу за його відсутністю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у відповідності до матеріалів справи, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не значиться, тому у відповідності до ст. 128 ЦПК України, повідомлявся судом про розгляд справи через оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, що є належним повідомлення про розгляд справи (а.с. 16, 35, 49, 55).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда