КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/2313/21 Головуючий у І інстанції -Марфіна Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/174/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Гуль В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 20 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення їх повернення до Чеської Республіки,-

встановив:

03.02.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення їх повернення до Чеської Республіки, у якому просить: визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; повернути дітей до місця постійного проживання у Чеській Республіці; якщо рішення суду не буде виконане добровільно, зобов`язати відповідача передати малолітніх дітей їх батьку - позивачу у справі, який мешкає у Чеській Республіці, Белеградська 1402/47, 120 00, Прага 2 - Виногради, для забезпечення повернення дітей до держави їх постійного проживання.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 01.12.2007 року між позивачем та відповідачем на території Чеської республіки був укладений шлюб. Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які народились у Чеській Республіці. Внаслідок погіршення відносин між подружжям сімейне життя було фактично припиненим та 15.01.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалене рішення про розірвання шлюбу. До часу погіршення відносин родина проживала у Чеській Республіці, спільні діти відвідували дитячий садок, а згодом школу, діти вільно володіють чеською мовою, з самого народження перебували у мовному середовищі саме в Чеській Республіці, де мають друзів - однолітків, із якими вони протягом свого життя спілкувались. У серпні 2020 року відповідачка без згоди та волі позивача, самостійно змінила місце проживання спільних дітей з Чеської Республіки на Україну. Без згоди позивача влаштувала дітей до школи у м. Києві, тривалий час приховувала цю обставину і позивачу довелось розшукувати місце проживання дітей, оскільки відповідачка заздалегідь не повідомила позивачу цієї інформації. У дітей на території України відсутні соціальні контакти, їм складно сприймати навчальний матеріал українською мовою, оскільки до цього вони навчались на чеській мові. Діти вимушені перебувати у незвичному та не комфортному для них середовищі (соціумі). Відповідач не має наміру повертатись до Чеської Республіки чим порушує права дітей на належне батьківське виховання та права батька на безперешкодне спілкування із ними і визначення місця проживання дітей. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дітей на постійне місце проживання в Україну. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання дітей позивач не надавав. Позивач вбачає, що відповідач здійснює незаконне утримування дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. У розумінні ст.ст. 3, 5 Конвенції 1980 року утримування дітей відповідачем на території України без згоди позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дітей, що включає право на визначення їх місця проживання. Чеська Республіка є державною, в якій діти постійно проживали і за законодавством якої мають вирішуватись питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, у тому числі визначення їх місця проживання. Дії щодо утримування дітей за кордоном порушують право піклування другого з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не надавав згоди на зміну місця проживання дітей, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дітей в Україні. На численні звернення позивача щодо добровільного повернення дітей до Чеської Республіки відповідач своєї згоди не надає.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що стороною Відповідача не було доведено обставин, які свідчать про наявність підстав для відмови у поверненні дітей сторін до Чеської Республіки, а суд першої інстанції не застосував до даних спірних правовідносин норми права, які підлягали застосуванню щодо негайного повернення дитини. Окрім іншого вважає, що судом першої інстанції не була надала належна оцінка доказам, поданим Позивачем, а рішення суду першої інстанції не відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відзиві відповідач посилається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачка є громадянами України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями їх паспортів громадян України (а.с. 7-10, 26-27).

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10, 108).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Острава (Чеська Республіка) народився ОСОБА_5 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 18-23).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Острава (Чеська Республіка) народився ОСОБА_6 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 12-17).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2021 року у справі №755/16559/20, шлюб між сторонами у справі розірваний (а.с. 24-25).

Згідно довідки Відділення в справах перебування іноземців Департаменту політики притулку та міграції МВС ЧР від 18.01.2021 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має дозвіл на постійне проживання на території ЧР з 09.01.2014 року з метою/з міркувань: спільне проживання іноземців (п. «г» ч. 1 ст. 66) (а.с. 28-30).

Згідно довідки Відділення в справах перебування іноземців Департаменту політики притулку та міграції МВС ЧР від 18.01.2021 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має дозвіл на постійне проживання на території ЧР з 04.06.2013 року з метою/з міркувань: сімейні (а.с. 31-33).

За змістом довідки «Початкова школа та дитячий садок Острава» від 22.09.2020 року, довідка видана ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у навчальному році 2017-2020 (а.с. 34-36).

За змістом довідки про відвідування навчального закладу «Дитячий садок Острава» від 25.09.2020 року, довідка видана на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому, що вищезгаданий відвідував дитсадок Дворжакова 4 в період з 01.09.2012 р. до 31.08.2015 р. (а.с. 37-39).

Згідно довідки про навчання «Початкова школа та дитячий садок Острава» від 22.09.2020 року, довідка видана ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому, що він був (є) учнем цієї шкоди в період з 01.09.2015 р. до 31.08.2020 р. (а.с. 40-42).

Згідно довідки «Початкова школа мистецтв, Острава» від 22.09.2020 року, довідка видана ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому, що він з 04.09.2017 р. до 30.06.2020 р. відвідував навчання за музичним фахом по класу фортепіано (а.с. 43-45).

За змістом довідки медичної установи Чеської Республіки від 22.09.2020 року, ОСОБА_6 значиться на обліку в амбулаторії та застрахований належним чином від народження, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зроблено належні щеплення згідно з чинним графіком та додатково вакциною ОСОБА_9 (а.с. 46-48).

За змістом довідки медичної установи Чеської Республіки від 22.09.2020 року, ОСОБА_5 значиться на обліку в амбулаторії та застрахований належним чином від народження, тобто ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зроблено належні щеплення згідно з чинним графіком щеплень (а.с. 49-51).

За змістом пояснень позивача, що були ним надані інспектору сектора ювенальної превенції Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві 12.11.2020 року, позивач проживає в АДРЕСА_1 . У поясненнях позивач вказує, що дійсно проживає за вище вказаною адресою. Зі своєю дружиною він перебував у шлюбі близько 13 років, в якому у подружжя народилось двоє дітей, що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , проте з моменту народження проживали та навчались в Чеській Республіці. У вересні 2020 року, коли позивач був у м. Прага на роботі, дружина забрала малолітніх дітей та перетнувши кордон без дозволу позивача приїхала в Україну, де весь час знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 . Про те, що дружина поїхала позивачу стало відомо через власника житла, у якого родина винаймала квартиру, через три тижні після від`їзду. Враховуючи отриману інформацію позивач одразу приїхав до України або зустрітись з дітьми та дізнався, що вони навчаються у СЗШ №99. 22.11.2020 року позивач прийшов до школи та зв`язавшись із класними керівниками повідомив, що хоче зустрітись зі своїми синами, однак класні керівники повідомили, що це неможливо (а.с. 89-90).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають паспорти України для виїзду за кордон (а.с. 140).

За змістом Підтвердження заяви про зміну кількості користувачів квартири наданого ОСОБА_10 04.09.2020 року, 29.03.2013 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 уклали договір найму, яким передбачається оренда квартири у будинку, що знаходиться у спільній власності ОСОБА_10 і адресою якого є: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 . 31.03.2017 року ОСОБА_12 , у відповідності з положеннями, викладеними в законі ОZ (Цивільний кодекс) 89/2012, параграф 2273, заявила про зміну у кількості користувачів квартири, а саме про те, що з попередньої кількості чотирьох, кількість користувачів квартири зменшилась до трьох чоловік, через відсутність в квартирі ОСОБА_13 . ОСОБА_10 вказує, що беручі до уваги той факт, що вона перебувала у контакті з вищезазначеною родиною, а також те, що будучи на пенсії, вона перебувала переважно дома, вона може підтвердити, що з причин тривалої відсутності ОСОБА_13 , заява про зміну у кількості користувачів вищезазначеної квартири є правдивою, тому, на її основі і виходячи із зазначеної у ній кількості осіб-користувачів, було проведено перерахунок вартості надання послуг з кількістю їх споживачів, що дорівнює трьом особам (а.с. 141-142).

Згідно наявної в матеріалах справи заяви позивача від 28.03.2018 року, складеної у м. Прага до компетентних органів, або усіх кого це стосується від громадянина України ОСОБА_1 (зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ): «Я, батько ОСОБА_1 , цим даю згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до республіки Молдови, Грузії, республіки Вірменія, Болгарія, Хорватія, Кіпр, Румунія та до країн Шенгенської угоди (Австрія, Бельгія, Данія, Фінляндія, Франція, Греція, Іспанія, Люксембург, Нідерланди, Німеччина, Португалія, Швеція, Італія, Естонія, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Чехія, Словаччина, Словенія, Угорщина, а також Норвегія, Ісландія, Ліхтенштейн та Швейцарія. Термін дії згоди з 28.03.2018 року по 31.12.2028 року, моєму неповнолітньому сину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньому сину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі їх матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка відповідає за життя і здоров`я наших дітей та забезпечить повернення до України після закінчення строку перебування їх за кордоном України, та має право вирішувати всі питання, що стосуються наших дітей, які можуть виникнути під час поїздки, в тому числі захищати їх права в усіх відповідних органах на період поїздки. Сповіщаю, що підстав, які відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України» обмежують право ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , на виїзд за кордон немає» (з.б.а.с.142).

За змістом довідок СЗШ І-ІІІ ступенів №99 м. Києва від 10.09.2020 року №02-23/99 та №02-23/100, вказані довідки видані ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , про те, що вони дійсно навчаються у СЗШ І-ІІІ ступенів №99 м. Києва в 5-Б та 1-В класах відповідно (а.с. 143).

Згідно характеристики на учня 1-в класу СЗШ І-ІІІ ступенів №99 м. Києва ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина вступила до 1 класу школи 01.09.2020 року і по теперішній час навчається у цій школі. Дитина спокійна, врівноважена, доброзичлива. Розуміє та вільно спілкується українською мовою. Має успіхи у засвоєнні програми першого класу. Приймає активну участь у навчальному процесі та поза ним. У колективі має дружні відносини з однокласниками, завжди готовий прийти на допомогу. Мама сумлінно виконує батьківські обов`язки, цікавиться успіхами, слідкує за здоров`ям і розвитком дитини (з.б.а.с. 143).

Згідно характеристики на ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учня 5-б класу СЗШ №99 м. Києва, хлопчик навчається у школі з вересня 2020 року. За час навчання проявив себе як учень з достатнім рівнем знань. Старанно ставиться до навчання, відповідальний, зосереджений, на заняттях активний. Саша багато читає, вільно володіє українською мовою, цікавиться англійською мовою, історією, літературою. Учень товариський, має друзів у класі, завжди готовий прийти на допомогу. За характером хлопець спокійний, сором`язливий, свої дії контролює. На заняття не запізнюється. Дитина забезпечена усім необхідним для навчання. Мама приділяє достатню увагу вихованню сина. Підтримує постійний зв`язок з класним керівником (а.с. 144).

За змістом характеристики Дитячої школи мистецтв №6 ім. Г. Жуковського від 17.03.2021 року, ОСОБА_5 навчається в дитячий школі мистецтв №6 ім. Г. Жуковського Дніпровського району м. Києва на музичному відділенні по класу фортепіано (4 клас). Учень дуже старанно відноситься до занять. На заняттях уважно слухає зауваження викладача. Домашнім завданням приділяє достатньо уваги. За минулий рік досяг певних спіхів (з.б.а.с. 144).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою укладено відносно дітей декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (а.с. 145, з.б.а.с. 145).

Також із матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі існують й інші судові спори, а саме: за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з матір`ю та стягнення аліментів (справа №755/18468/20); за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми шляхом визначення порядку спілкування з дітьми (справа №755/55/21) (а.с. 146-148).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Постановляючи у справі рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач, відповідач та обоє їх неповнолітніх дітей є громадянами України.

Місце проживання сторін у справі зареєстроване у встановленому законом порядку в м. Києві.

Так само неповнолітні діти колишнього подружжя мають зареєстроване місце проживання в м. Києві у належній позивачу квартирі, що визнано та не заперечувалось сторонами у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач надав письмову згоди на виїзд своїх дітей за кордон у супроводі їх матері і ця згода надана терміном до 31.12.2028 року, тож відсутні підстави вважати, що відповідачка без згоди батька дітей повернула їх до України та незаконно утримує їх на території України.

Крім того, за змістом вказаної згоди, відповідачка мала забезпечити саме повернення дітей до України, що фактично і було нею зроблено, а виїзди дітей за кордон України визначались у цій згоді як тимчасові.

Також суд дійшов висновку, що стороною відповідача належним чином підтверджено, що у момент переміщення дітей піклування про них з боку батька не було ефективним, адже згідно описаної вище заяви власника орендованої квартири у м. Острава з березня 2017 року кількість користувачів квартири зменшилась до трьох осіб за рахунок відсутності проживання у ній позивача. При цьому, відсутність проживання разом із дітьми також в сукупності підтверджується і тим, що позивач особисто вказував про те, що працює у м. Прага, що не одразу виявив відсутність дружини з дітьми за місцем проживання у м. Острава, а надаючи пояснення інпектору сектора ювенальної превенції зазначив, що лише через три тижні після від`їзду йому стало відомо про переїзд родини.

Посилаючись на те, що позивач приймав участь в матеріальному забезпеченні дітей останній додав до своєї позовної заяви банківські виписки та роздруківки, однак суд вважав, що такі додатки не можуть бути доказами у справі враховуючи відсутність їх належного перекладу на державну мову України, адже згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Окрім вказаного, суд прийняв до уваги думку старшої дитини ОСОБА_15 щодо його небажання повертатись до Чеської Республіки. В силу свого віку та можливості висловити свою думку, дитина тим найменш має почуття, що проживання у Чехії було для нього «поганим», «тяжким», а в Україні йому добре.

Крім того, діти влаштовані та навчаються у школі, мають певні досягнення, захоплення, друзів, вільно володіють українською мовою, забезпечені медичним обслуговуванням.

При цьому, за встановлених судом обставин, строк договору оренди житла в м. Острава закінчився, позивач визнає, що власного житла в Чеській республіці не має і не надав суду будь-яких доказів про наявність у нього місця проживання на території Чехії хоча б на підставі договору оренди. Так само відсутні і докази про наявність у самого позивача права на постійне чи тимчасове проживання на території Чехії та докази дійсного працевлаштування позивача у Чеській республіці. Поряд і з цим, у заяві про надання дозволу на виїзд дітей за кордон від 28.03.2018 року та у поясненнях інспектору сектора ювенальної превенції від 12.11.2020 року позивач вказував, що проживає за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_1 .

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування визначений Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка ратифікована Україною 11 січня 2006 року (далі - Конвенція) і спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до ст. 3 Конвенції, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20).

Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107).

Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту положень статті 3 Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Відповідно до пункту «а» статті 5 Конвенції для цілей цієї Конвенції «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

З урахуванням викладеного, при вирішенні даного спору, суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 12 Конвенції також має перевірити, чи є дані про те, що дитина прижилася в новому середовищі та відповідно встановити чи доведено відповідачем наявність обставин, передбачених п.п «b» ч. 1 ст. 13 Конвенції.

Статті 12, 20 Конвенції 1980 року містять перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Так, суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12 Конвенції 1980 року); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку.

Згідно зі статтею 13 Конвенції 1980 року, незважаючи на положення попередньої статті (стаття 12 Конвенції 1980 року), судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання; б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, яка досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність запереченні піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини.

Відповідно до частини другої статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Стаття 12 Конвенції про права дитини закріплює, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької

конвенції.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, заслухавши думку дитини, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, приймаючи рішення у справі суд першої інстанції урахував, що позивач, відповідач та обоє їх неповнолітніх дітей є громадянами України.

Місце проживання сторін у справі зареєстроване у встановленому законом порядку в м. Києві.

Так само неповнолітні діти колишнього подружжя мають зареєстроване місце проживання в м. Києві у належній позивачу квартирі, що визнано та не заперечувалось сторонами у справі.

Судом першої інстанції була надана оцінка доказу, що підтверджує згоду Позивача на переміщення (виїзд своїх дітей за кордон) у супроводі їх матері і ця згода надана терміном до 31.12.2028 року. За змістом вказаної згоди, відповідачка мала забезпечити саме повернення дітей до України, що фактично і було нею зроблено, а виїзди дітей за кордон України визначались у цій згоді як тимчасові.

Отже, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що відповідачка без згоди батька дітей повернула їх до України та незаконно утримує їх на території України.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною відповідача належним чином підтверджено, що у момент переміщення дітей піклування про них з боку батька не було ефективним, адже згідно дослідженого доказу, а саме заяви власника орендованої квартири у м. Острава, з березня 2017 року кількість користувачів квартири зменшилась до трьох осіб за рахунок відсутності проживання у ній позивача. При цьому, відсутність проживання разом із дітьми також в сукупності підтверджується і тим, що позивач особисто вказував про те, що працює у м. Прага, що не одразу виявив відсутність дружини з дітьми за місцем проживання у м. Острава, а надаючи пояснення інспектору сектора ювенальної превенції зазначив, що лише через три тижні після від`їзду йому стало відомо про переїзд родини.

Також зазначений факт підтверджується, зокрема, доданого позивачем до апеляційної скарги Додатку 1 до договору найму квартири 3 від 27.12.2019 р., згідно якого Позивач продовжив термін оренди зазначеної квартири в м. Прага до 31.12.2021 р. Тобто, даний доказ також підтверджує факт окремого проживання Позивача від родини.

Окрім іншого, судом першої інстанції встановлено, що у заяві про надання дозволу на виїзд дітей за кордон від 28.03.2018 року та у поясненнях інспектору сектора ювенальної превенції від 12.11.2020 року позивач вказував, що проживає за місцем своєї реєстрації у м. Києві.

Також, суд першої інстанції прийняв до уваги думку старшої дитини сторін щодо його небажання повертатись до Чеської Республіки. В силу свого віку та можливості висловити свою думку, дитина тим найменш має почуття, що проживання у Чехії було для нього «поганим», «тяжким», тобто нестерпимим, а в Україні йому добре.

Судом першої інстанції також надана оцінка належним доказам, які свідчать про те, що діти влаштовані та навчаються у школі, мають певні досягнення, захоплення, друзів, вільно володіють українською мовою, забезпечені медичним обслуговуванням.

В обґрунтування своїх доводів апеляційної скарги апелянт також зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки та не взяв до уваги, що згідно довідки відділення в справах «перебування іноземців Департаменту політики притулку та міграції МВС ЧР від 18.01.2021 р. про дозволи на постійне проживання на території ЧР обох дітей, діти сторін мають право на постійте проживання на території ЧР, оскільки дані довідки не містять вказівки про строк їх закінчення.

Проте такі доводи є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції було надано належну оцінки даним доказам. При цьому, сторони, як і їх малолітні діти мали право на тимчасове проживання на території ЧР, що, підтверджується, зокрема, копіями карток дозволу на проживання, в яких зазначено термін тимчасового перебування на території ЧР ОСОБА_2 до 24.05.2028 р., ОСОБА_14 - до 27.05.2023 р., ОСОБА_16 - до 01.01.2024 р.

Отже, на підставі належних доказів, застосовуючи норми Конвенції 1980 року та практику ЄСПЛ, яке є джерелом права в Україні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що повернення дітей до Чеської республіки не може відповідати їх інтересам.

Рішення у справі про повернення дитини до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати інтересам дитини. І втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, у даному випадку переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дітей в контексті прийняття рішення у якнайкращих інтересах цих дітей.

При цьому, слід зазначити, 30.11.2020 р., Відповідач, ОСОБА_2 , звернулася із позовною заявою до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (Позивач), про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю та стягнення аліментів на утримання дітей.

14.12.2020 р. суддею Дніпровського районного суду м. Києва було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі № 755/18468/20 (провадження № 2/755/7122/20) за вищевказаним позовом ОСОБА_2 , справу було призначено до судового розгляду на 22.04.2021 о 14:00.

Але, 15.02.2021 р. Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовною заявою про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення повернення малолітніх дітей до Чеської Республіки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі від 01.03.2021 р. № 755/2313/21 про визнання незаконним утримування дітей на території України та забезпечення повернення малолітніх дітей до Чеської Республіки було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 02.04.2021 р.

Зазначена справа розглядалася, окрім іншого, в рамках Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка ратифікована Україною та набрали чинності з 01.09.2006 р.

В судовому засіданні 22.04.2021 р. при розгляді справи про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю та стягнення аліментів на утримання дітей, позивачем, ОСОБА_1 , було подано заяву про зупинення провадження у даній справі, обгрунтовуючи її тим, що з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються, у рамках Гаазької конференції з міжнародного приватного права 25 жовтня 1980 року була розроблена та підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька Конвенція), яка була ратифікована України у 2006 р., у зв`язку з цим вона підлягає застосуванню щодо статті 16 Гаазької Конвенції, згідно з якою забороняється вирішувати по суті спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції. Окрім іншого, зазначений правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у справі 641/8309/19 від 03 березня 2021 року.

Тобто, при розгляді даної категорії справ, суд не має права вирішувати по суті будь-який іншій спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання до набрання рішення про повернення дитини або відмови у повернення дитини законної сили.

Враховуючи доводи, викладені Позивачем в заяві про зупинення провадження у справі щодо визначення місця проживання дітей разом із матір`ю та стягнення аліментів на утримання дітей, Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.04.2021 р. було зупинено провадження у справі 755/18468/20 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та стягнення аліментів на їх утримання до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №755/2313/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Чеської Республіки.

20.08.2021 р. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/2313/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Чеської Республіки постановлено рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

У вересні 2021 р. на адресу відповідача надійшла ухвала Оболонського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі № 756/11699/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання дітей з батьком.

Зі змісту вищезазначеної позовної заяви (копія додається) вбачається, що позивач просить суд визначити місце проживання дітей разом із батьком за адресою його реєстрації в м. Києві.

Отже, звернення до суду із відповідним позовом лише підтверджує той факт, що переміщення дітей сторін до України є законним, а також той факт, що позивач погоджується із тим, що діти сторін повинні проживати в Україні.

Згідно ст. 17 Конвенції 1980 р. сам факт винесення рішення про піклування або про визнання цього рішення в запитуваній державі не є підставою для відмови в поверненні дитини відповідно до цієї Конвенції, але судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть брати до уваги аргументацію такого рішення під час застосування цієї Конвенції.

Також, 09.12.2021 р. Дніпровським районним судом м. Києва (справа № 755/55/21) було частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми шляхом визначення порядку спілкування з дітьми, згідно якого суд визначив спосіб участі позивача у вихованні малолітніх дітей шляхом побачення щосуботи з 11:00 до 20:00 (на території України).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, правильно суд застосував норми Конвенції 1980 р. та практику ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні, натомість доводи апеляційної скарги лише зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, які спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів судом апеляційної інстанції.

Таким чином, за відсутності доводів апеляційної скарги, які є підставою для скасування рішення суду, апеляційна скарга як необґрунтована підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 20 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник