КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №366/203/2021 Головуючий у І інстанції - Ткаченко Ю.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1862/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми за договором позики, -

встановив:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Іванківського районного суду Київської області із позовом до ВАТ «Іванківрибсільгосп» про стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 березня 2008 року між ним та ВАТ «Іванківрибсільгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 1000000 грн., для виробничого розвитку та погашення заборгованості товариства, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2008 року.

Також, 19 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Іванківрибсільгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 635000 грн., які останній зобов`язався повернути у строк до 22 лютого 2008 року.

ВАТ «Іванківрибсільгосп» борг у визначений договором строк не повернув.

ВАТ «Іванківрибсільгосп» прострочено строк виконання по Договору позики від 01 березня 2008 року на 4330 календарних днів (з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року) і по договору позики від 19 лютого 2008 року на 4430 календарних днів (з 23 лютого 2008 року по 09 квітня 2020 року).

Днем виконання зобов`язання вважається день зарахування коштів з погашення заборгованості перед ОСОБА_1 на депозит нотаріуса Войтовського В.С.

Тобто, боржником зобов`язання по договором позики не виконувалось впродовж 10 років, що призвело до знецінення грошових коштів.

14 вересня 2011 року Господарським судом Київської області було винесено ухвалу у справі №Б8/129-11, якою було порушено справу про банкрутство та введено в дію мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Просив суд, стягнути з ВАТ «Іванківрибсільгосп» на його користь інфляційні втрати за договорами позики від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року у розмірі 4468455 грн. 50 коп.; 3% річних за договорами позики від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року у розмірі 487649 грн. 90 коп.; витрати по оплаті судового збору у розмірі 11350 грн. та комісію банку у розмірі 113,50 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року, позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВАТ «Іванківрибсільпгосп» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалося на те, що дійсно між ВАТ «Іванківрибсільгосп» та ОСОБА_1 було укладено наступні договори:

- Договір позики від 01 березня 2008 року за яким ОСОБА_1 (позикодавець) передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» (позичальник) грошові кошти у сумі 1000000 грн. зі строком повернення до 01 червня 2008 pоку;

- Договір позики від 19 лютого 2008 року за яким ОСОБА_1 (позикодавець) передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» (позичальник) грошові кошти у сумі 635000 грн. зі строком повернення до 22 лютого 2008 року.

Вказаними договорами передбачено можливість застосування позикодавцем положень ст. 625 ЦК України, а саме, що у разі прострочення позичальника, позикодавець має право вимагати від нього сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14 вересня 2011 року порушено провадження у справі №Б8/129-11 про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп» та введено мораторій на задоволення кредиторських вимог.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01 липня 2013 року введено процедуру розпорядження майном ВАТ «Іванківрибсільгосп».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17 травня 2017 року у справі №Б8/129-11 про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп» затверджено реєстр вимог кредиторів ВАТ «Іванківрибсільгосп» в сумі 7609760,12 грн. до якого включено і грошові вимоги ОСОБА_1 у сумі 1768573 грн., з яких: 1147 грн. підлягали задоволенню в першу чергу, 1767426 грн. - в четверту чергу.

Згідно даної ухвали, з посиланням на ухвали Господарського суду Київської області від 01 липня 2013 року та від 28 жовтня 2013 року визнано безспірні грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 1077778 грн., з яких: основний борг за договором позики від 01 березня 2008 року складає 1000000 грн., п`ять відсотків нарахованих від суми договору - 50000 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми боргу - 17000 грн., плата за вчинення виконавчого напису - 10778 грн., а також грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 689648 грн., що підлягають задоволенню у четверту чергу задоволення вимог кредиторів та складаються з: 635000 грн. заборгованості за договором позики від 19 лютого 2008 року, 31750 грн. - п`ять відсотків, нарахованих від суми позики, 16002 грн. - трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 23 лютого 2008 року по 25 грудня 2008 року, 6896 грн. плати за вчинення виконавчого напису; витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору в сумі 1147 грн., що підлягають задоволенню у першу чергу задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, ОСОБА_1 , звертаючись із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп», посилався на існування заборгованості за договорами позики від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року.

При цьому, визначаючи суму грошових вимог, які були затверджені судом, ОСОБА_1 , здійснив нарахування штрафних санкцій і компенсаційних втрат, передбачених договорами позики.

Звертає увагу на те, що характер та природа грошових вимог ОСОБА_1 до моменту визнання їх безспірними згідно ухвал господарського суду Київської області у справі №Б8/129-11 від 01 липня 2013 року та від 28 жовтня 2013 року носили спірний характер.

Звертає також увагу на те, що момент, з якого Позивач обраховує свої вимоги за ст. 625 ЦК України стосується періоду до відкриття провадження у справі №Б8/129-11 про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп», тобто вони виникли до відкриття провадження у справі, а саме до 14 вересня 2011 року і охоплюють період провадження у справі до моменту погашення основної грошової вимоги, а саме до 09 квітня 2020 року.

Позивач визначив загальний обсяг своїх грошових вимог у сумі 1768573 грн і вони були визнані господарським судом та включені до реєстру кредиторів, як конкурсні, та були в подальшому погашені.

Зазначає, що відповідач з моменту порушення провадження у справі №Б8/129-11 про банкрутство перебував у спеціальному правому режимі, який регулювався Законом про банкрутство, оскільки ухвалою Господарського суду Київської області від 14 вересня 2011 року порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп».

Ухвалою суду від 01 липня 2013 року введено процедуру розпорядження майном ВАТ «Іванківрибсільгосп» та призначено розпорядником майна боржника Тарасенка Т.П.

Постановою суду від 11 квітня 2018 року, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном боржника та повноваження розпорядника майна; визнано ВАТ «Іванківрибсільгосп» банкрутом та відкрито його ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Тарасенка Т.П. та вирішено інші процедурні питання по справі.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19 вересня 2019 року скасовано постанову суду від 11 квітня 2018 року, а справу №Б8/129-11 постановлено передати до суду на стадію розпорядження майном боржника.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23 листопада 2020 року задоволено клопотання розпорядника майна про закриття провадження у справі №58/129-11 та припинено дію мораторію, введеного ухвалою Господарського суду Київської області від 14 вересня 2011 року.

Позовні вимоги про стягнення нарахувань за статтею 625 ЦК України заявлені позивачем за період з березня 2008 року по квітень 2020 року, тобто в тому числі і за період, коли відповідач перебував у процедурах банкрутства, передбачених Законом про банкрутство та в подальшому Кодексом.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів було введено ухвалою Господарського суду Київської області від 14 вересня 2011 року, а ухвалою Господарського суду Київської області від 23 листопада 2020 року було закрито провадження у справі №58/129-11.

На думку апелянта, позивач не має права нараховувати індекс інфляції та три проценти річних на заборгованість, яка була визнана як конкурсні вимоги у справі про банкрутство, оскільки на неї поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів та зупиняється прострочення боржника (відповідача) з виплати такого боргу протягом всього періоду дії цього мораторію, який, в даному випадку, почав діяти з 14 вересня 2011 року та припинився 23 листопада 2020 року, в той час як позовні вимоги заявлені за період з березня 2008 року по квітень 2020 року, тобто під час дії мораторію.

Просило скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ВАТ «Іванківрибсільгосп» про стягнення інфляційних втрат та 3% за договорами позики від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що 23 листопада 2020 року Господарський суд Київської області ухвалою у справі №Б8/129-11 закрив провадження у справі про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп» без визнання ВАТ «Іванківрибсільгосп» банкрутом, знято арешт з рахунків юридичної особи, усунено всі перешкоди в діяльності юридичної особи.

Наразі ВАТ «Іванківрибсільгосп» як відповідач по даній справі не є банкрутом, не має статусу боржника у справі про банкрутство та банкрутом не визнано, отже і правовідносини, які виникли між позивачем та ВАТ «Іванківрибсільгосп» регулюються цивільним законодавством України.

Зазначає, що він змушений був звертатись до суду про стягнення інфляційних втрат саме в 2021 році, оскільки лише після закриття провадження у справі про банкрутство отримав право стягнути належні йому кошти в порядку позовного провадження.

Звертає увагу на те, що на даний момент між ним та ВАТ «Іванківрибсільгосп» склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Звертає також увагу і на те, що неправомірними діями відповідача, в тому числі неправомірним визнанням вимог одного з кредиторів - ОСОБА_3 , які були в 2019 році скасовані судом як фіктивні, що призвело до додаткового затягування розумних строків розгляду справи про банкрутство, очевидним є те, що позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням.

Позивач вважає, що його вимоги про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, є правомірними та підлягають задоволенню, адже боржником зобов`язання по договорам позики не виконувалось впродовж понад 10 років, що призвело до знецінення грошових коштів та як результат - великих грошових втрат для нього як для позичальника.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Іванківрибсільгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» грошові кошти у сумі 1 000 000 грн. для виробничого розвитку та погашення заборгованості товариства, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2008 року.

Також, 19 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Іванківрибсілсьгосп» було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав ВАТ «Іванківрибсільгосп» грошові кошти у сумі 635 000 грн., які останній зобов`язався повернути у строк до 22 лютого 2008 року.

Пунктом 5 зазначених договорів передбачалося, що «У разі якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми».

ВАТ «Іванківрибсільгосп» борг у визначений договором строк не повернув.

14 вересня 2011 року Господарським судом Київської області було винесено ухвалу у справі №Б8/129-11, якою було порушено справу про банкрутство та введено в дію мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Також, досліджуючи відомості, що містяться в судовій справі №Б8/129-11 судом першої інстанції було встановлено, що 17 травня 2017 року, Господарським судом Київської області було затверджено реєстр кредиторів, а саме затверджено реєстр вимог кредиторів ВАТ «Іванківрибсільгосп» в сумі 7609760,12 грн. до якого включено:

- ОСОБА_1 з грошовими вимогами у розмірі 1768573 грн., з яких: 1147 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 1767426 грн. - в четверту чергу;

- ОСОБА_4 з грошовими вимогами у розмірі 4051147 грн., з яких: 1147 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 4050000 грн. - в четверту чергу;

- ТОВ «Сонар ЛТД» з грошовими вимогами у розмірі 546893,12 грн., з яких: 1187 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 545706,12 грн. - в четверту чергу;

- ПП «КОНА» з грошовими вимогами у розмірі 1243147 грн., з яких: 1147 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 1242000 грн. - в четверту чергу.

19 вересня 2019 року на підставі Постанови Північного апеляційного господарського суду реєстр кредиторів зазнав змін у зв`язку із встановленням Північним апеляційним господарським судом фіктивності вимог одного з кредиторів ОСОБА_4 загальною сумою з грошовими вимогами у розмірі 4051147 грн., з яких: 1147 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 4050000 грн. - в четверту чергу.

Справу №Б8/129-11 про банкрутство ВАТ «Іванківрибсільгосп» було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

23 листопада 2020 року провадження у справі №Б8/129-11 про банкрутство було закрито без визнання ВАТ «Іванківрибсільгосп» банкрутом, знято арешт з рахунків юридичної особи, усунено всі перешкоди в діяльності юридичної особи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, а по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, відтак є грошовим зобов`язанням, а тому позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.

Позивачем до суду було надано детальний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних по договорах, з якого зокрема вбачається наступне:

Розрахунок інфляційних втрат за Договором від 01 березня 2008 року відбувається відповідно з 01 червня 2008 року по 01 квітня 2020 року:

100,8%?99,5%?99,9%?101,1%?101,7%?101,5%?102,1%?112,3% (індекс інфляції за 2009 рік)?109,1% (індекс інфляції за 2010 рік)?104,6% (індекс інфляції за 2011 рік)?99,8% (індекс інфляції за 2012 рік)?100,5% (індекс інфляції за 2013 рік)?124,9% (індекс інфляції за 2014 рік)?143,3% (індекс інфляції за 2015 рік)?112,4% (індекс інфляції за 2016 рік)?113,7% (індекс інфляції за 2017 рік)?109,8% (індекс інфляції за 2018 рік)?104,1% (індекс інфляції за 2019 рік)?100,2%?99,7%?100,8%, підсумковий рівень інфляції становить 361,47%.

Відповідно, сума інфляційних втрат за Договором від 01 березня 2008 ркоу становить:

1000000 грн. ? 361,47% = 3614700 грн., відповідно розмір інфляційних втрат становить 2614700 грн. (3614700 грн. - 1000000 грн.).

Розрахунок інфляційних втрат за Договором від 19 лютого 2008 року відбувається з 01 березня 2008 року по 01 квітня 2020 року:

103,8%?103,1%?101,3%?100,8%?99,5%?99,9%?101,1%?101,7%?101,5%?102,1%?112,3% (індекс інфляції за 2009 рік)?109,1% (індекс інфляції за 2010 рік)?104,6% (індекс інфляції за 2011 рік)?99,8% (індекс інфляції за 2012 рік)?100,5% (індекс інфляції за 2013 рік)?124,9% (індекс інфляції за 2014 рік)?143,3% (індекс інфляції за 2015 рік)?112,4% (індекс інфляції за 2016 рік)?113,7% (індекс інфляції за 2017 рік)?109,8% (індекс інфляції за 2018 рік)?104,1% (індекс інфляції за 2019 рік)?100,2%?99,7%?100,8%, підсумковий рівень інфляції становить 391,93%.

Відповідно, сума інфляційних втрат за Договором від 19 лютого 2008 ркоу становить:

635000 грн. ? 391,93% = 2488755 грн. 50 коп., відповідно розмір інфляційних втрат становить 1853755 грн. 50 коп. (2488755 грн. 50 коп. - 635000 грн.).

Загальна сума інфляційних втрат за Договорами від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року становить:

2614700 грн. + 1853755 грн. 50 коп. = 4468455 грн. 50 коп.

Розрахунок 3% за Договором від 01 березня 2008 року відбувається з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року: 1000000 грн. ? 3%/365 днів ? 4330 дні (з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року) = 355060 грн.

Розрахунок 3% за Договором від 19 лютого 2008 року відбувається з 02 червня 2008 року по 09 квітня 2020 року: 635000 грн. ? 3%/365 днів ? 4430 (з 23 лютого 2008 року по 09 квітня 2020 року) = 132589 грн. 90 коп.

При цьому загальна сума 3% за Договорами від 01 березня 2008 року та від 19 лютого 2008 року становить: 355060 грн. + 132589 грн. 90 коп. = 487649 грн. 90 коп.

Стягуючи вищезазначену суму з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції врахував наявний факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та положення статті 625 ЦК України.

З висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень ст. 11 ЦК України, за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

На підставі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Правовідносини, які склалися між Сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 04 лютого 2020 року (справа №912/1120/16) з посиланням на подібну правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року (справа №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц)).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.

Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат.

Водночас, інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.

Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року (справа №910/4590/19).

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про застосування до правовідносин аналогічних тим, які існували та існують між Сторонами редакції ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка діяла на момент виникнення даних правовідносин.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року (справа №914/1028/19), зазначено, що відповідно до пункту 1-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 року №4212-VI нова редакція Закону про банкрутство застосовується до справ, провадження у яких відкрито після набрання чинності цим Законом та з моменту введення ліквідаційної процедури (у справах, які порушено до введення в дію цього Закону).

Отже, у випадку порушення справи про банкрутство із введенням процедури розпорядження майном до 19 січня 2013 року та перебування боржника на стадії санації, щодо нього слід застосовувати положення Закону про банкрутство в редакції, яка існувала до моменту внесення змін ЗУ №4212-VІ від 22 грудня 2011 року.

В даному випадку, до відповідача слід застосовувати положення ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції ЗУ №2343-XII від 14 травня 1992 року, яка була чинною до внесення змін ЗУ №4212-VІ від 22 грудня 2011 року, оскільки справу про банкрутство щодо відповідача було порушено 14 вересня 2011 року.

Крім того, відповідно до Постанови ВСУ від 26 листопада 2020 року пунктом 25 абзацу 24 статті 1 цього ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів визначено як зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Абзацом 6 статті 1 цього Закону визначено кредитора як юридичну або фізичну особу, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).

Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство.

До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство.

Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що мораторій у справі про банкрутство - це визначений законодавцем період у часі протягом якого забороняється задоволення вимог кредиторів, які існують на момент введення мораторію.

Тобто мораторій у справі про банкрутство поширюється на конкурсні вимоги, які виникли до моменту порушення провадження у справі про банкрутство та не поширюється на поточні вимоги кредиторів, які виникають в ході здійснення провадження у справі про банкрутство.

Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

З такою правовою позицією погодилась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року (справа №5023/10655/11) та від 16 вересня 2020 року (справа №826/3106/18).

Позиція щодо застосування до спірних правовідносин норм закону, які були чинними на момент виникнення певних правовідносин висловлена також Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року (справа №916/4737/14), яка у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися при її виборі і застосуванні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Іванківрибсільгосп» залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана