ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 755/5494/20 Головуючий суддя І інстанції Мицик С. А.
Провадження № 22-ц/818/205/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Віданової Олени Василівни на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

у с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позов мотивовано тим, що 13.07.2019 року між ним та відповідачем був укладений договір оренди автомобіля №01.13.07.19. Відповідно до акту прийому передачі відповідачу було надано у користування автомобіль Renault Clio Symbol д.н.з НОМЕР_1 .

Вказує, що відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2019р. по справі № 761/32394/19 про скоєння адміністративного правопорушення = 01.08.2019 року о 22 год. 46 хв. в м. Києві по бульвару Т. Шевченка, 38, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Рено», д.н.з. НОМЕР_1 , при перестроюванні не надав перевагу в русі автомобілю «Шкода», що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, та скоїв з ним зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. У зв`язку з даною обставиною, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача, наданий відповідачу у користування, отримав механічні пошкодження. Відповідач зобов`язався добровільно відшкодувати вартість ремонту автомобіля та 01.08.2019 року написав розписку про зобов`язання відшкодувати вартість ремонту.

Вважає, що оскільки вина відповідача щодо скоєння ДТП, внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб Renault Clio Symbol д.н.з НОМЕР_1 встановлена постановою суду від 21.10.2019, відповідно до вимог ЦК України, ОСОБА_1 повинен відшкодувати йому вартість відновлення транспортного засобу у розмірі 46080 грн, які він витратив відповідно до Акту виконаних робіт (послуг) №1 від 06.12.2019 року та наряду-замовлення на виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту автомобіля №1 від 03.08.2019 року.

Зазначає, що відповідач у добровільному порядку відшкодував шкоду у розмірі 19173 грн. Залишок заборгованості складає 26907 грн.

Вказує, що відповідно до вимог п. 7 Договору оренди № 01 від 13.07.2019p. за користування зазначеним автомобілем, Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 10 000 грн. на місяць на поточний рахунок Орендодавця. За три місяці користування автомобілем з 13.07.2019 р. по 21.10.2019 p., відповідач жодних сум не сплачував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 30000 грн. Загальна сума заборгованості відповідача складає 56907 грн. = 30000 грн.+ 26907 грн. Вказану заборгованість, а також понесені судові витрати позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Представник відповідача у відзиві на позов проти задоволення позову заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування упущеної вигоди 30000 грн та сплачену суму судового збору у розмірі 390 грн 53 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати повністю та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що позивачем не надано документів та жодних доказів того, що з 01.08.2019 року по 21.10.2019 року автомобіль не був в експлуатації і позивач не одержував або не міг одержувати доходи від експлуатації транспортного засобу, відсутні жодні докази того, що пошкодження транспортного засобу завдані йому в результаті ДТП, унеможливили його подальшу експлуатацію.

Вказує, що відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, та в порушення зазначеної норми суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув з відповідача упущену вигоду, проте позивач з такою вимогою не звертався.

Крім того, договір оренди є нікчемний.

Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є винним у скоєнні ДТП, внаслідок якого автомобіль, який він орендував у позивача, зазнав механічних ушкоджень, які потребували ремонту, однак позивач не довів розмір збитків в частині вартості необхідного ремонту.

При цьому суд вважав встановленим, що укладений між сторонами договір найму транспортного засобу, який був чинний на день скоєння ДТП та на підставі якого відповідач керував цим автомобілем в той день, не було нотаріально посвідчено, тому відповідно до ч.2 ст.799, ст. 220 ЦК України, він є нікчемним. Оскільки внаслідок пошкодження в результаті ДТП автомобіля позивача, який на день скоєння ДТП відповідач отримав від позивача згідно згаданого договору оренди, - позивачу було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, яка дорівнює сумі неотриманої орендної плати 30000 грн., яку він би реально міг одержати за звичайних обставин, якби його права не було порушено (упущена вигода), а тому відповідно до ст. 22 ЦК України такі збитки підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, який є винний у пошкодженні автомобіля внаслідок ДТП.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовуючи застосування до спірних правовідносин норм ст.ст. 22, 220, 799 ЦК України послався на правові висновки, які були висловлені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, та колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду (в Україні) від 17 квітня 2019 року по справі № 200/12448/15-ц, провадження № 61-19400св18 стосовно недійсності договору оренди автомобіля, укладеного з фізичною особою у простій письмовій формі, відповідно до ст.ст. 220, 799 ЦК України.

Щодо відшкодування шкоди, спричиненої автомобілю внаслідок ДТП суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про їх розмір.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, застосуванням згаданих норм матеріального права та правових позицій касаційного суду, які доводами скарги не спростовуються.

Згідно із статтею 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом першої інстанції встановлено, що власником транспортного засобу «Renault Clio Symbol» реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_2 (а.с.9).

13.07.2019 року ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі уклали договір оренди автомобіля №01.13.07.19 від 13.07.19, відповідно до умов якого орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв у строкове платне користування від орендодавця легковий автомобіль на умовах, визначених договором. Дані об`єкта оренди - автомобіля, зазначені в Акті приймання передачі автомобіля, який є невід`ємною складовою договору.

Відтак, даючи аналіз зібраним по справі доказам, суд першої інстанції правильно зазначив, що договір оренди транспортного засобу між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , всупереч положенням ст.799 ЦК не був нотаріально посвідчений, а тому відповідно до приписів ст.220 ЦК є нікчемним.

Також судом було відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2019 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що 01.08.2019 року о 22 год. 46 хв., в м. Києві, по бульвару Т. Шевченка, 38, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Рено», д.н.з. НОМЕР_1 , при перестроюванні не надав перевагу в русі автомобілю «Шкода», д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, та скоїв з ним зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до копії наряду-замовлення на виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту автомобіля №1 від 03.08.2019 року та копії акту виконання робіт (послуг) №1 від 06.12.2019 року, проведених ФОП ОСОБА_4 , вартість матеріальних цінностей, робіт і послуг автомобіля «Renault Symbol» 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 складає 46080 грн. (а.с.17-18).

Також матеріали справи містять копію розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується відшкодувати вартість ремонту автомобіля НОМЕР_1 внаслідок спричиненого ДТП, проте без зазначення грошової суми, строки сплати грошових коштів тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці першому пункту 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Долучені до матеріалів справи документи не підтверджують того факту, що механічні пошкодження, отримані автомобілем, саме внаслідок ДТП, яка відбулась 01.08.2019 року о 22 год.46 хв. в м.Києві по бульвару Т.Шевченка, 38, тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами зазначених обставин, тому підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Встановивши факт реальної передачі позивачем автомобіля «Renault Symbol» 2010 року випуску, відповідачу та згоду останнього сплачувати щомісячно суму 10000 грн за користування автомобілем, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача доходів за три місяці 2019 року в сумі 30000 грн, які б позивач - ФОП ОСОБА_2 міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Таким чином, укладений між сторонами договір найму транспортного засобу не було нотаріально посвідчено, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що в силу частини другої статті 799 ЦК України він є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Саме такі висновки щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин були викладені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі № 200/12448/15-ц, провадження № 61-19400св18, яка за своїми обставинами є релевантною для застосування у цій справі, а тому суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано її врахував, що також спростовує доводи скарги щодо неможливості відшкодування збитків у даному спорі відповідно до ст. 22 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Встановивши факт реальної передачі позивачем автомобіля відповідачеві та згоду останнього сплачувати щомісячно суму 10000 грн за користування автомобілем, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача доходи за три місяці, коли автомобіль не було відремонтовано, на суму 30000 грн, які б позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що судом були стягнуті збитки у формі упущеної вигоди, а не борг за договором оренди, який є нікчемний.

Колегія суддів також відхиляє за безпідставністю посилання у скарзі на вихід суду поза межі підстав позову, оскільки позивач у доводах позову посилався на ті обставини, які суд встановив відповідно до наявних у справі доказів. Крім того, суд в межах фактичних підстав позову та встановлених обставин справі відповідно до змісту ст. 2 ЦПК України вправі самостійно застосовувати норми матеріального права, оскільки «jura novit curia» - суд знає закони.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до встановлених судом обставин, ушкоджений з вини відповідача автомобіль позивача не був відремонтований на протязі трьох місяців після ДТП, а відповідач всупереч свого процесуального обов`язку, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, ці обставини не спростував. Наведені з цього приводу доводи скарги про недоведеність цих обставин є безпідставними і спростовуються зазначеними у рішенні доказами, копії наряду-замовлення на виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту автомобіля №1 від 03.08.2019 року та копії акту виконання робіт (послуг) №1 від 06.12.2019 року, проведених ФОП ОСОБА_4 , а.с. 17-18, з яких вбачається, що авто позивача, яке було пошкоджено внаслідок ДТП 01.08.2019, - був відремонтовано 06.12.2019 року. Доводи скарги про те, що механічні ушкодження, які були завдані автомобілю позивача внаслідок ДТП - не грунтуються на матеріалах справи, відповідачем вони не були належним чином доведені. Згідно копії розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується відшкодувати вартість ремонту автомобіля НОМЕР_1 внаслідок спричиненого ДТП, відповідач визнавав необхідність його ремонту.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Відтак відсутні визначені у ст. 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,368,374ч.1 п.1, 375,381, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Віданової Олени Василівни залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В. Бурлака.

А.В.Котелевець.