ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/11449/20

провадження № 22-ц/818/710/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року в складі судді Болибока Є.А.,

у с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що він проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Квартира знаходиться в другому під`їзді будинку. В цьому під`їзді розташований вузол обліку теплової енергії, який знаходиться на балансі мешканців квартир під`їзду, а саме - квартир за номерами АДРЕСА_2 , який було придбано та встановлено частково за спільні кошти мешканців квартир ІІ під`їзду в сумі 10300 грн, частково за кошти відповідальної особи- ОСОБА_1 в сумі 6753,21 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року з ОСОБА_3 на його користь стягнуто: 369,36 грн - основна заборгованість, 3,65 грн - вартість поштового повідомлення від 17 грудня 2014 року, 1683,27 грн - частка коштів від ефективності лічильника тепла, 367,76 грн - інфляційні втрати, 78,07 грн - три відсотки річних, 129,16 грн інфляційні втрати від частки збережених відповідачем грошей, 30,00 грн - банківській збір, усього - 3384,36 грн. Рішення до цього часу ОСОБА_2 не виконано.

08 травня 2018 року лічильник тепла було демонтовано у зв`язку з необхідністю проведення чергової державної повірки.

На зборах мешканців квартир другого під`їзду будинку за вказаною адресою, які відбулись 21 липня 2018 року, було прийнято рішення про дольову участь мешканців квартир в розмірі 70,00 грн з метою оплати за проведення повірки лічильника тепла, узгоджувальні та монтажні роботи, а його визначено відповідальною особою за підготовку та виконання робіт, пов`язаних з проведенням державної повірки, збір грошових коштів для проведення державної повірки, а також необхідних розрахунків за виконання робіт.

Він виконав свої зобов`язання, про що свідчить прийняття 08 листопада 2018 року лічильника тепла до подальшої експлуатації. Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо здачі грошових коштів в сумі 70,00 грн не виконала.

Зазначає, що відповідачка також не здала кошти на прийняття та ввід в експлуатацію лічильника в розмірі 328,36 грн та на проведення державної повірки в 2014 році в розмірі 40,00 грн.

Зазначає, що оскільки на встановлення лічильника тепла він витратив 7200,68 грн, що становить від загальної вартості 42,22 %, то він має право на частку в розмірі 42,22 % від загальної суми, заощадженої мешканцями ІІ під`їзду за рахунок експлуатації лічильника тепла, що становить 181872,48 грн, із розрахунку: 430 724,54 грн (збережене тепло 518,937 Гкал за опалювальні сезони 2010 2021 років) * 7200,68 грн (частка коштів, яку було сплачено позивачем на придбання та введення до експлуатації лічильника тепла); 17053,21 грн (фактична вартість лічильника).

Вважає, що він має право на суму в розмірі 6151,52 грн, заощадженої відповідачкою по двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 43,7 кв. м станом на 30 квітня 2021 року від загальної суми заощадженої мешканцями квартири АДРЕСА_3 за рахунок експлуатації лічильника тепла із розрахунку: 7834,78 (загальна сума збереження відповідачкою коштів по квартирі АДРЕСА_3 ) 1683,27 грн (сума коштів, які ОСОБА_2 повинна сплатити за рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року).

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 8105,11 грн, з яких: 70,00 грн - основна заборгованість; 6 151,52 грн - частка коштів від ефективності лічильника тепла в 2-му під`їзді; 83,85 грн - інфляційні втрати від основної заборгованості; 39,78 грн - 3% річних від основної заборгованості; 1 178,80 грн - інфляційних втрати від частки збережених відповідачем грошей; 534,16 грн - 3% річних від частки збережених відповідачем грошей; 25,00 грн банківський збір; 22,00 грн - сплата за поштове повідомлення.

16 червня 2021 року ОСОБА_2 , подала відзив, в якому просила позовні вимоги залишити без задоволення у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 подано позов поза межами строку позовної давності, а тому наявні підстави для залишення позову без задоволення.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим підстави для стягнення з неї коштів відсутні.

19 липня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 до 20 листопада 2020 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Оскільки відповідачка сплачувала за комунальні послуги з урахуванням показів лічильника, без достатніх правових підстав, то вона має сплатити кошти, що заощадила, а також витрати, пов`язані експлуатацією лічильника тепла, з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, що передбачено статтею 625 ЦК України. Зазначає, що оскільки ОСОБА_4 проживала в спірному будинку до 20 листопада 2020 року, він погоджується на зменшення позовних вимог до 5975,28 грн.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що сторони є мешканцями будинку АДРЕСА_6 . ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_7 , де проживає на даний час, ОСОБА_2 була власницею квартири АДРЕСА_3 , де проживала з 15 травня 2009 року.

20 листопада 2019 року за договором купівлі - продажу квартира АДРЕСА_8 була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 (а. с. 145 -146)

Листом КП «ХТМ» від 05 липня 2016 року повідомлено, що нарахування за послуги централізованого опалення мешканцям другого під`їзду будинку АДРЕСА_6 здійснюється за показами приладу обліку теплової енергії, встановленого та опломбованого 02 грудня 2010 року. Вузол обліку теплової енергії перебуває на балансі споживачів другого під`їзду (а. с. 10).

08 травня 2018 року прилад обліку теплової енергії за адресою: АДРЕСА_9 під`їзд було демонтовано на повірку (а. с.11).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму основної заборгованості в розмірі 369,36 грн, вартість поштового повідомлення від 17 грудня 2014 року в розмірі 3,65 грн, частку коштів від ефективності лічильника тепла в розмірі 1683,27 грн, інфляційні втрати в розмірі 367,76 грн, три відсотки річних в розмірі 78,07 грн, інфляційні втрати від частки збережених відповідачем грошей в розмірі 129,16 грн, банківській збір в розмірі 30,00 грн, усього - 3384,36 грн.

Зборами мешканців ІІ під`їзду по проспекту Перемоги в місті Харкові, які відбулися 20 липня 2018 року, було прийнято рішення щодо проведення чергової повірки лічильника тепла до початку опалювального сезону 2018- 2019 років з обов`язковою участю усіх мешканців під`їзду та рівним розподілом суми в розмірі 3360,00 грн за проведення повірки між мешканцями квартир; зобов`язано мешканців квартир ІІ під`їзду будинку за вказаною адресою здати гроші в розмірі 70,00 грн для забезпечення проведення повірки лічильника тепла; ОСОБА_1 визначено відповідальною особою за виконання робіт щодо проведення повірки, збір грошових коштів для проведення повірки, а також необхідних розрахунків за виконані роботи (а. с. 33, 88).

08 листопада 2018 року після повірки здійснено роботи з опломбування вказаного приладу обліку теплової енергії (а. с. 12).

Щодо стягнення суми у розмірі 70,00 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII від 14 травня 2015 року (далі- Закон № 417-VIII) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

За частиною першою статті 2 Закону № 417-VIII предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Статтею 10 Закону № 417-VIII передбачено порядок прийняття рішень щодо управління багатоквартирним будинком зборами співвласників.

Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків (частина перша статті 10 Закону № 417-VIII).

До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про: проведення поточного і капітального ремонтів, реконструкції, реставрації, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку та визначення підрядників для виконання таких робіт; визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком (пункти 5,7 частини друга статті 10 Закону № 417-VIII).

Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, які вважаються прийнятими зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.

Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить 50 відсотків або більше загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосувало більш як 75 відсотків загальної кількості співвласників, а рішення з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосувало більш як 50 відсотків загальної кількості всіх співвласників.

Рішення зборів співвласників оформляється протоколом, який підписується усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, кожен з яких ставить підпис під відповідним варіантом голосування ("за", "проти", "утримався"), за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики.

У протоколі обов`язково зазначається така інформація про співвласників (їх представників), які взяли участь у зборах співвласників: прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представника).

Повідомлення про рішення, прийняте зборами співвласників, не пізніше 10 днів після його прийняття надається в письмовій формі кожному співвласнику під розписку або шляхом поштового відправлення рекомендованим листом на адресу квартири або нежитлового приміщення, що належить співвласнику в цьому багатоквартирному будинку, а також розміщується у загальнодоступному місці при вході до кожного під`їзду (частина десята статті 10 Закону № 417-VIII).

Рішення зборів співвласників є обов`язковими для всіх співвласників, включаючи тих, які набули право власності на квартиру чи нежитлове приміщення після прийняття рішення (частина одинадцята статті 10 Закону № 417-VIII).

За рішенням зборів співвласників повноваження щодо прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише певна група співвласників (співвласники квартир та нежитлових приміщень, розташованих в одному під`їзді або секції багатоквартирного будинку, тощо), за умови що при цьому не порушуються права інших співвласників, можуть бути передані цій групі співвласників. Такі рішення стосовно спільного майна приймаються зборами зазначеної групи співвласників у порядку, передбаченому частинами четвертою - шостою, восьмою - одинадцятою цієї статті (частина дванадцята статті 10 Закону № 417-VIII).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 25 серпня 2015 року № 203 затверджено форму протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до зазначеної форми вказаний протокол має містити інформацію з розгляду питань порядку денного зборів, а саме: № квартири/ нежитлового приміщення, загальна площа квартири/ нежитлового приміщення, прізвище, ім`я, по батькові співвласника або його представника та документ, що надає представнику повноваження на голосування, документ, що підтверджує право власності на квартиру/ нежитлове приміщення, результат голосування («за», «проти», «утримався»), підпис співвласника (представни-ка), примітки. Також формою протоколу передбачено зазначення підсумки голосування (з урахуванням голосів, поданих на зборах співвласників, і голосів співвласників, отриманих під час проведення письмового опитування, якщо таке проводилося) за наступною формою: «за» _________ співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить _________ м2; «проти» _________ співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить _________ м2; «утримався» _________ співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить _________ м2.

Між тим, наданий позивачем протокол загальних зборів мешканців вказаним вимогам щодо його оформлення та змісту не відповідає, оскільки не містить даних щодо голосування кожного з присутніх співвласників квартир з питань порядку денного з зазначенням під особистий підпис їх волевиявлення з кожного з питань, а тому не може бути належним доказом ухвалення відповідного рішення мешканцями ІІ під`їзду будинку.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ухвалення загальними зборами рішення про сплату 70,00 грн кожним співвласником квартири у ІІ під`їзді для забезпечення проведення державної повірки лічильника, підстави вважати, що у відповідачки виник обов`язок зі сплати коштів в сумі 70,00 грн відсутні, а тому судова колегія вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення банківського збору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позивач має викласти зміст позовної заяви.

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просив стягнути з ОСОБА_2 банківський збір в розмірі 25,00 грн.

Однак, належного обґрунтування позов в цій частині не містить, що є процесуальним обов`язком позивача.

Враховуючи вказані норми процесуального права, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами у відповідності до статтей 76-77 ЦПК України наявність підстав для стягнення банківського збору у розмірі 25,00 грн, правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо вимог про стягнення сум, визначених позивачем як частка коштів від ефективності лічильника тепла.

Згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби, її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).

Отже у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

На підставі частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Суми, зазначені позивачем не є ані доходами, ані упущеної вигодою, ані збитками у розумінні чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_1 звертався до державного виконавчої служби або приватного виконавця з заявою про примусове виконання заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року. Доказів, відкриття виконавчого провадження та невиконання відповідачкою зазначеного рішення суду першої інстанції матеріали справи не містять.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для покладення на ОСОБА_2 відповідальності за невиконання судового рішення у виді стягнення 3 % річних та індексу інфляції, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, не підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат від основної заборгованості від частки збережених відповідачкою коштів, оскільки позов в частині стягнення основної заборгованості та в частині стягнення частки збережених відповідачкою коштів залишено без задоволення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції залишив позов без задоволення з підстав того, що ОСОБА_2 не є власницею квартири АДРЕСА_4 , однак зробив правильний висновок про залишення позову без задоволення. З огляду на це, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині в редакції цієї постанови.

Доводи позовної заяви щодо преюдицій заочного рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року для вказаного спору судова колегія не приймає до уваги, оскільки вказаним рішення не надавалась оцінка обставинам проведення повірки лічильника у 2018 році та наявності підстав для стягнення коштів, що є предметом вказаного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 червня 2021 року змінити, викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина