П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2022 року місто Київ

справа №761/20899/19

провадження №22-/824/1955/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Журавльова Д.Д.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Петровою Оленою Євгеніївною,

на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 1 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Рибак М.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2020 року змінено у частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишено без змін.

У вересні 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шипіцин О.В. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в який просив розподілити судові витрати в частині витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. У заяві зазначає про те, що під час розгляду справи стороною відповідача було подано до суду шляхом поштового зв`язку клопотання від 23 липня 2020 року та документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які було понесені відповідачем, а саме: копія договору № 15-11/2019 про надання правової допомоги від 15 листопада 2019 року, копія додаткової угоди № 2 від 15 листопада 2019 року до договору, копія акту приймання - передачі виконаних послуг від 23 липня 2020 року № 2 до договору від 15-11/2019 про надання правової допомоги від 15 листопада 2019 року, копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 23 липня 2020 року, оригінал фіскального чеку про направлення даного клопотання на адресу позивача. До того ж зазначає, що у відзиві на позовну заяву від 9 грудня 2020 року відповідач просив суд стягнути з позивача судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. Клопотання судом отримано 27 липня 2020 року о 12:21:00, проте в рішенні питання про судові витрати не вирішено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 1 березня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шипіцина О.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13500 грн. В задоволенні решти вимог за заявою відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петров О.Є., подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати додаткове рішення, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду винесено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Зокрема посилається на те, що заяву було подано з пропуском строку, а тому вона повинна бути залишена без розгляду, натомість, суд ухвалив рішення, яким стягнув на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 13500 грн. Крім того, посилається на те, що як свідчать матеріали справи, в акті приймання-передачі виконаних робіт зазначений опис робіт проведених адвокатом та час витрачений на надання правової допомоги. Проаналізувавши виконані роботи та їх складність, можна дійти висновку, що роботи повторюються, багато часу витрачено на тотожні види робіт, а також враховуючи невелику складність даного спору та матеріальний стан сторін, визначений судом розмір є не співмірним та повинен був судом зменшений. Однак суд дійшов безпідставного висновку про часткове задоволення, не дивлячись на пропущений строк подання доказів і не звернув увагу на співмірність заявлених витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Шипіцин О.В. просив залишити додаткове рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві зазначає, що клопотання про розподіл судових витрат було подано 23 липня 2020 року шляхом поштового відправлення. Зважаючи на ті обставини, що на час розгляду справи та ухвалення рішення від 27 липня 2020 року у розпорядженні суду не було документів, на підтвердження розміру витрат, які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи, які представник відповідача направив поштою, останній зробив в судовому засіданні заяву в порядку ч.8 ст.141 УЦПК України. Позивачем та його представником не заявлялось клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку з їх неспівмірністю, а отже у суду першої інстанції відсутні були підстави для зменшення розміру витрат відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Шипіцин О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили додаткове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що між Адвокатським бюро «Олександра Шипіцина» в особі керуючого Шипіцина О.В. та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір про надання правничої допомоги № 15-11/2019 від 15 листопада 2019 року.

Відповідно до п.2 додаткової угоди № 2 до Договору про надання правничої допомоги № 15-11/2019 від 15 листопада 2019 року, розмір гонорару, що сплачується клієнтом на користь Бюро за правову допомогу дорівнює 15000 грн.

Відповідно до акту № 2 приймання-передачі виконаних послуг від 23 липня 2020 року та квитанції № 2 від 23 липня 2020 року вбачається, що відповідач поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги № 15-11/2019 від 15 листопада 2019 року на загальну суму 15000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений відповідачем розмір витрат на правову допомогу підлягає зменшенню до 13500грн. у відповідності до положення ч.5 ст.136 ЦПК України, так як в даному випадку не вбачається співмірності розміру судових витрат на правничу допомогу, заявлених стороною, зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг; часом, витраченим адвокатом а виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до сторони. Крім того, судом установлено, що в акті приймання-передачі виконаних послуг деякі послуги дублюються, а також міститься виконання доручення клієнта щодо повторного направлення відзиву на позовну заяву позивачу, тоді як стороною відповідача було вперше направлено відзив на адресу позивача, що не була зазначена в позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів цивільного судочинства) є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення ( п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді; ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову; а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу ( ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами ( ст.137 ЦПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтю 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас за змістом ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України Проте, у ч.3 ст.141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирних шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.3 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями ч.ч.4,5 ст.141 ЦПК України.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами ( ч.5 ст.137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим ( рішення у справі «East/ West Allianc Limited проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене суд першої інстанції при визначенні розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу, який підлягав стягненню з позивача, правильно врахував критерії, що визначені ч.3 ст.141 ЦПК України, а саме реальність та розумність розміру витрат на правничу професійну допомогу, та зважаючи на доведеність наданих адвокатом послуг, які відображені в акті приймання-передачі, дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 і стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що заяву про ухвалення додаткового рішення була подана з пропуском строку, відповідно така підлягала залишенню без розгляду, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справ сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановлено строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається з матеріалів справи, 23 липня 2020 року представник ОСОБА_2 адвокат Шипіцин О.В. направив до суду докази на підтвердження витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, а саме: копію договору про надання правової допомоги, укладений 15 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та АБ «Олександра Шипіцина», копію додаткової угоди № 2 до договору № 15-11/2019 про надання правової допомоги від 15 листопада 2019 року, копію акт № 2 приймання-передачі виконаних послуг, копію квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 23 липня 2020 року про сплату ОСОБА_2 15000 грн. ( т.1 а.с.165-168). Зазначені документи надійшли до суду 27 липня 2020 року, судді, який розглядав справу, передані 28 липня 2020 року.

В судовому засіданні 27 липня 2020 року до судових дебатів представник ОСОБА_2 адвокат Шипіцин О.В. зробив заяву про надання доказів на підтвердження витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, та відповідно стягнення суми витрат з позивача.

Таким чином, наявні підстави вважати, що докази на підтвердження витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу були подані у строки, встановлені ч.8 ст.141 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 , ч.2 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі було подано представником ОСОБА_2 29 серпня 2020 року, яка зареєстрована в суді 4 вересня 2020 року. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27 липня 2020 року, яке було змінено постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , набрало законної сили 21 жовтня 2021 року.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.270 ЦПК України, та зважаючи на дату подання заяви про ухвалення додаткового рішення, наявні підстави вважати, що така заява подана в межах встановлених процесуальним законом строків і підстав для залишення її без розгляду у суду першої інстанції не було.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що заявлений відповідачкою ОСОБА_2 т її представником розмір судових витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, відповідно мав би бути зменшений, є безпідставним, оскільки стороною позивача ні під час розгляду справи, ні в судовому засіданні не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Разом з тим, слід зазначити, що суд першої інстанції, врахувавши також те, що деякі послуги адвоката, про які зазначено в акті приймання-передачі, дублюються, а повторне направлення відзиву на позовну заяву взагалі мало місце через помилку сторони відповідача, зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу до 13500 грн.

Визначена судом сума витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, зводяться до переоцінки доказів, а тому підлягають відхиленню. Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Петровою Оленою Євгеніївною, залишити без задоволення.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 1 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус