Номер провадження: 22-ц/813/3170/22
Номер справи місцевого суду: 947/8711/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції про зняття арешту, посилаючись на те, що вона є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_3 на яке був накладений арешт в рамках виконавчого провадження. Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що архівне виконавче провадження знищене у зв`язку із закінченням терміну його зберігання, встановити підстави накладення арешту на майно позивача та вирішити питання щодо його зняття у позасудовому порядку є неможливим. Просила суд зобов`язати Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з 27/200 будинку АДРЕСА_1 , який було накладено в межах виконавчого провадження Першим відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №613103 від 28.11.2006 р. реєстраційний номер обтяження: 4471310 від 08.02.2007 року та стягнути з відповідача на користь відповідача сплачений судових збір (а.с.1-3).

14 травня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Ген. Петрова, 1), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про зняття арешту з майна задоволено частково.

Знято арешт з 27/200 будинку АДРЕСА_1 , який було накладено в межах виконавчого провадження Першим відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 613103 від 28.11.2006 р., реєстраційний номер обтяження: 4471310 від 08.02.2007 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2021 року (а.с.45-49).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 27.01.2022 року, з`явилася позивач ОСОБА_1 , інші учасники справи в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження завершено та знищено, однак арешт з майна боржника не знято, що порушує законні права та інтереси позивача щодо розпорядження майном, спадкоємицею якого вона є, матеріали справи вказують на наявність та достатність підстав для зняття арешту з цього майна за рішенням суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, власниками на праві приватної спільної власності 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.1999 р. серія АВЕ № 187662, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І.А. (реєстраційний номер 1659) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2009 р серія ВММ № 025408, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Агопян В.О. (реєстраційний номер 1-1996).

Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті батька, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, позивачці стало відомо, що на 27/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 накладено арешт.

Згідно Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 239424281 від 30.12.2020 року, на 27/200 будинку АДРЕСА_1 Першим відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції (на даний час - Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ()), постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 613103 від 28.11.2006 р. накладено арешт.

07.10.2020 року позивачка звернулась до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () із заявою про зняття арешту з 27/200 будинку АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що встановити будь-яку інформацію по виконавчому провадженню, яке перебувало на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси у 2006 році, в ході проведення виконавчих дій по якому була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 613103 від 28.11.2006 р, якою накладено арешт на майно ОСОБА_3 , не представляється можливим, оскільки виконавчі провадження за 2006 рік знищені, у зв`язку зі спливом строку зберігання, передбаченого законодавством.

З архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву та копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на їх відчуження від 28.11.2006 року вбачається, що арешт був накладений в інтересах ОСОБА_2 , яку було залучено у справі в якості третьої особи, та яка не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апелянта стосовно того, що під час розгляду справи суд не врахував того, що зняття арешту можливе лише після підтвердження виконання боржником вимог виконавчого документа та не залучив як відповідача стягувача, зазначає наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.ст.316, 317 ЦК України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 , залученої у справу як третя особа, та відповідно до наданих документів є стягувачем у виконавчому провадження, в якій вона повідомляє, що позовні вимоги підтримує та просить суд розглядати справу у її відсутність.

З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку про те, що особа, на користь якої було накладено арешт, не заперечує проти зняття вказаного арешту.

Крім того, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи та реалізації вказаного арештованого майна. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що виконавче провадження завершено, однак арешт з майна боржника не знято, що порушує законні права та інтереси позивача щодо розпорядження майном, спадкоємицею якого вона є, матеріали справи вказують на наявність та достатність підстав для зняття арешту з цього майна за рішенням суду, оскільки інші способи захисту порушеного права позивачки, відсутні, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа ОСОБА_2 про зняття арешту з майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.02.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Гірняк Л.А.

Комлева О.С.