Постанова

Іменем України

02 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 743/212/19

провадження № 61-10343св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Деснянського районного суду

м. Чернігова від 20 серпня 2020 року у складі судді Логвіної Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Губар В. С., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далы - АТ «Ощадбанк», банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 22032016, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі

23 500,00 доларів США зі сплатою 12 відсотків річних строком до 09 вересня 2027 року.

Цього ж дня, 10 вересня 2007 року, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 22032016, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за цим кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог станом на 14 січня 2020 року становила

28 503,09 дол. США, з яких: 15 862,24 дол. США - основний борг; 161,66 дол. США - заборгованість по нарахованим відсоткам по кредиту; 10 952, 61 дол. США - заборгованість за простроченими відсотками; 3,79 дол. США - пеня; 582,49 дол. США - 3% річних на суму простроченого кредиту; 940,30 дол. США. - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів, банк просив позов задовольнити та стягнути вказану заборгованість з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суму основної заборгованості по кредиту в розмірі 15 862,24 дол. США, нараховані відсотки по кредиту в розмірі 161,22 дол. США, прострочені відсотки по кредиту в розмірі 7 452,20 дол. США, а всього: 23 475,66 дол. США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами належним чином не виконувались свої зобов`язання за договором кредиту та поруки, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з них у солідарному порядку на користь банка з урахуванням строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення пені, суд першої інстанції прийняв до уваги, що відповідач має статус внутрішньо переміщеної особи, а також положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Також суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню й позовні вимоги про стягнення 3% річних на суму простроченого кредиту та 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів, оскільки за прострочення виконання зобов`язання договором передбачена відповідальність у вигляді сплати відсотків, розмір яких встановлено саме цим договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року апеляційні скарги АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 20 серпня 2020 року змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про стягнення 582,49 дол. США - 3 % річних на суму простроченого кредиту, 940,30 дол. США - 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів солідарно суми заборгованості та відсотків з урахуванням строку позовної давності, а також щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Разом з тим, враховуючи, що право кредитодавця нараховувати індекс інфляції та три проценти річних з`являється після закінчення строку кредитного договору або після моменту, коли банк використав право вимоги на дострокове повернення всієї суми кредиту, що залишається несплаченою, проте з матеріалів справи не вбачається, що банк застосував право вимоги на дострокове повернення всієї суми кредиту, що залишається несплаченою, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника АТ «Ощадбанк» - адвоката Ткач Г. В. на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня

2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 травня

2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі представник АТ «Ощадбанк» - адвокат Ткач Г. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення 3 % річних та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-165цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження

№ 14?154цс18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14?254цс19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до статті 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених статтею 536 ЦК України та іншими статтями, та сплата 3 % річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 ЦК України, є правомірним.

Вказує, що договором не передбачено встановлення процентної ставки у разі порушення виконання зобовязання боржником, а отже за порушення зобовязання застосовуються вимоги статті 625 ЦК України з метою відновлення порушеного права позивача.

Звернувшись у січні 2019 року до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, позивач змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення

ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, провадження

№ 14-131цс19, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, провадження № 61?517св18, від 04 липня 2018 року у справі № 761/4494/13-ц, провадження № 61-16448св18, від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц, провадження № 61-6927св18, у постанові Верховного Суду України

від 21 жовтня 2015 року у справі № 6?2003цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6?2251цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що банком при зверненні до суду з цим позовом було пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж за кредитним договором нею було здійснено 29 квітня

2014 року, а тому, за визначенням пункту 4.2.2 кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 2 місяці (60 днів), тобто з 29 червня 2014 року, проте банк звернувся до суду з цим позовом лише в січні 2019 року.

Також зазначає, що після зміни строку виконання зобов`язання (29 червня 2014 року), всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпунктів 1.6.1.2, 4.2.2 договору, позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, а всі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Вказує, що законодавець передбачив пункт 14.2 в статті 14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», яким передбачено, що упродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим звільняється від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у грудні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку доповнення до касаційної скарги.

Так, доповнення, зміна або відкликання касаційної скарги можуть бути подані в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 398 ЦПК України, відповідно до яких, особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження; у разі доповнення чи зміни касаційної скарги особа, яка подала касаційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до касаційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Частиною першою статті 390 ЦПК України встановлено, що касаційну скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Разом із тим, оскільки доповнення до касаційної скарги надіслано представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 поза межами строку на касаційне оскарження, тобто пропущено строк на подачу доповнення чи зміну касаційної скарги, тому вказані доповнення не враховують судом під час касаційного перегляду справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив представника АТ «Ощадбанк» - адвоката Ткача Г. В., в якому він просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Посилається на те, що заявником помилково застосовується пункт 4.2.2 договору як умова для зміни строку виконання основного зобовязання, оскільки вказана умова договору застосовується у випадку досудового врегулювання спору шляхом пред`явлення (направлення) кредитором вимоги до позичальника, проте банк таке право не використав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №22032016, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 23 500,00 дол. США зі сплатою 12 % річних строком до 09 вересня 2027 року, на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 10 вересня

2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору поруки № 22032016 від 10 вересня 2007 року, укладеного між банком і ОСОБА_2 , поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за цим кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Відповідно до пункту 1.5 договору про іпотечний кредит № 22032016

від 10 вересня 2007 року позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно до останнього числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 97,92 дол. США, та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в ВАТ «Ощадбанк», починаючи з 01 жовтня 2007 року на відповідні рахунки позичальника. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 09 вересня 2027 року.

Права банку регламентовані пунктом 4.2 договору про іпотечний кредит. Зокрема, підпунктом 4.2.2 даного договору визначено, що при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше, ніж на 2 місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Відповідно до пункту 5.1 договору про іпотечний кредит за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України.

Пунктом 5.2 даного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитів, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

В січні 2019 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (після зміни найменування - АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з цим позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому після збільшення позовних вимог вказувало, що заборгованість за договором станом на

14 січня 2020 року становить 28 503,09 доларів США і складається із:

15 862,24 дол. США - основний борг; 161,66 дол. США - заборгованість по нарахованим відсоткам по кредиту; 10 952, 61 дол. США - заборгованість за простроченими відсотками; 3,79 дол. США - пеня; 582,49 дол. США - 3% річних на суму простроченого кредиту; 940,30 дол. США. - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів.

Матеріали справи містять довідку Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради № 7423-3265

від 09 лютого 2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, видану ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Як зазначалося вище, АТ «Ощадбанк» оскаржує рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних, а ОСОБА_1 - в частині стягнення з неї заборгованості та дотримання строків позовної давності, у зв`язку із чим рішення судів попередніх інстанцій в іншій частині судом касаційної інстанції не перевіряються відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення у повній мірі не відповідають.

Вимога про дострокове повернення кредиту та обчислення розміру заборгованості

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Підпунктом 4.2.2 даного договору визначено, що при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше, ніж на 2 місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Таким чином, умовами договору передбачено право банку вимагати дострокове повернення кредиту, але не його обов`язок у разі виникнення простроченої заборгованості звертатися до боржника з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Крім того, ані законом, ані умовами договору не передбачена автоматична зміна строку дії кредитного договору у разі виникнення простроченої заборгованості більше ніж на 2 місяці.

З огляду на вказане доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про зміну строку виконання зобов`язання на 29 червня 2014 року через виникнення простроченої заборгованості є необґрунтованими.

Разом з тим, як випливає зі змісту частини другої статті 1050 ЦК України, підпункту 4.2.2 кредитного договору, у разі виникнення простроченої заборгованості банк має право звернутися до суду з позовом про дострокове повернення кредиту.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 визнавала, що останній платіж за кредитним договором нею було здійснено 29 квітня 2014 року. З наведеного вбачається, що починаючи з 29 червня 2014 року банк набув право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що банк з досудовими вимогами до боржника та поручителя не звертався.

У січні 2019 року ним було пред`явлено позов про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 22032016 від 10 вересня 2007 року в розмірі 25729,61 доларів США, яка складалася з: 15862,24 доларів США основний борг (тіло кредиту); 8892,70 доларів США - заборгованість за нарахованими відсотками по кредиту; 970,88 доларів США - три проценти річних від суми заборгованості; 3,79 доларів США - пеня.

Позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову підтримана й у постановах Верховного Суду

від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17, від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, звертаючись 29 січня 2019 року до суду з цим позовом про дострокове стягнення заборгованості з боржників, банк використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

З розрахунку заборгованості, складеного позивачем та доданого до позовної заяви, вбачається, що на час звернення до суду сума основної заборгованості по кредиту складала - 15862,24 доларів США, в тому числі простроченої заборгованості по кредиту - 5385,60 доларів США, сума процентів за користування кредитом - 8892,70 доларів США, у тому числі прострочених процентів 8731,04 доларів США, сума пені - 3,79 доларів США, три проценти річних від суми заборгованості - 970,88 доларів США, в тому числі 370,1 доларів США нарахованих на суму кредиту, 600,78 доларів США нарахованих на несплачені проценти за користування кредитом.

У січні 2020 року банк уточнив позовні вимоги шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог та зазначав, що станом на 14 січня 2020 року заборгованість відповідача складає 28 503,09 дол. США., з яких:

15 862,24 дол. США - основний борг; 161,66 дол. США - заборгованість по нарахованим процентам по кредиту; 10 952,61 дол. США - заборгованість за простроченими процентами; 3,79 дол. США - пеня; 582,49 дол. США - 3% річних на суму простроченого кредиту; 940,30 дол. США - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів.

Разом з тим, після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

З наведеного вбачається, що подаючи заяву про збільшення позовних вимог, позивач неправомірно збільшив розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Щодо дотримання строків позовної давності

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до пункту 1.5 договору про іпотечний кредит № 22032016

від 10 вересня 2007 року позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно до останнього числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 97,92 дол. США, та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в ВАТ «Ощадбанк»,

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що строк остаточного погашення кредиту встановлено по 09 вересня 2027 року, банк звернувся до суду з цим позовом у січні 2019 року, а також враховуючи те, що кредитним договором визначено щомісячні платежі погашення кредиту, дійшов висновку про те, що банк не пропустив строк позовної давності щодо всієї суми заборгованості за кредитом, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту (основна і прострочена заборгованість) та відсотками, нарахованими у межах строку позовної давності.

Разом з тим, суди не врахували, що оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки банк звернувся до суду 29 січня 2019 року (згідно поштового штампу на конверті), то суд може стягнути заборгованість, яка виникла в межах строку позовної давності, тобто починаючи з 30 січня

2016 року. У стягненні заборгованості, яка виникла по тілу кредиту та процентам до 30 січня 2016 року слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Враховуючи розрахунок, доданий позивачем до позовної заяви, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 19359,88 доларів США, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту - 3329,28 доларів США, нарахованої з 30 січня 2016 року, заборгованості за тілом кредиту, яка стягується достроково, - 10476,64 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками - 5392,3 доларів США, нарахованої з 30 січня 2016 року, заборгованості за нарахованими відсотками - 161,66 доларів США.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають зміні в частині задоволених позовних вимог, тобто стягнутої судами заборгованості з відповідачів на користь банку.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки за прострочення виконання зобов`язання договором передбачена відповідальність у вигляді сплати відсотків, розмір яких встановлено договором. Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви відмови у задоволенні вказаної вимоги, посилався на те, що право кредитодавця нараховувати індекс інфляції та три проценти річних з`являється після закінчення строку кредитного договору або після моменту, коли банк використав право вимоги на дострокове повернення всієї суми кредиту, що залишається несплаченою. Разом з тим, оскільки банк не використав право вимоги на дострокове повернення всієї суми кредиту, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення з відповідачів 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з вказаним висновком апеляційного суду, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі грошові зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язання, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Колегія суддів виходить з того, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають нарахуванню та стягненню у разі наявності факту прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання незалежно від того, чи скористався кредитодавець правом на дострокове повернення кредиту, тобто строк кредитування припинився, чи договірні відносини між сторонами тривають.

При цьому проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах строків позовної давності, однак можуть бути обчисленні на момент ухвалення судового рішення, якщо про це позивач заявив вимогу.

Отже, суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку із чим помилково відмовив у стягненні 3% річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками, про стягнення яких зазначав позивач.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з`ясувати дійсні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про направлення справи в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь банку 3 % річних на суму простроченого кредиту та 3 % річних на суму нарахованих та несплачених відсотків на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2020 року у незміненій частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року в частині задоволених позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 22032016 у розмірі 19 359,88 доларів США, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту - 3 329,28 доларів США, нарахованої з 30 січня 2016 року, заборгованості за тілом кредиту, яка стягується достроково, - 10 476,64 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками - 5 392,3 доларів США, нарахованої з 30 січня 2016 року, заборгованості за нарахованими відсотками - 161,66 доларів США.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року в частині позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних на суму простроченого кредиту та 3 % річних на суму нарахованих та несплачених відсотків скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович