Єдиний унікальний номер: 448/1482/21
Провадження № 2/448/113/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

17.02.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірина РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Шегинівська сільська рада,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

про: визнання права власності на спадкове майно,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 не з`явилася,

представник відповідача Шегинівської сільської ради не з`явився,

треті особи Приватний нотаріус Яксманицький Р.С., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явилися,

в с т а н о в и в:

І. Суть спору:

ОСОБА_4 , (також надалі Позивачка) звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 являвся колгоспним двором, членами якого станом на 15.04.1991 року були: ОСОБА_5 голова двору; ОСОБА_2 дружина; ОСОБА_6 син; ОСОБА_2 невістка; ОСОБА_7 онука.

Вказує, що вказані особи вважались членами колгоспного двору, частки яких становили по 1/5 кожному.

Стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Зазначає, що за життя ОСОБА_5 , своїм майном не розпорядився. Спадкоємцями першої черги спадкування після його смерті були в рівних частках дружина та син померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вчинили дії, які свідчать про прийняття ними спадщини. Таким чином, після смерті ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_6 з урахуванням своїх 1/5 часток кожен в майні колишнього колгоспного двору стали власниками спірного житлового будинку в розмірі по 3/10 часток.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно 3/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Зазначає, що за життя ОСОБА_2 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла сину ОСОБА_6 , який спадщину після смерті матері прийняв, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, частка ОСОБА_6 у спірному житловому будинку, з урахуванням його 3/10 часток у майні колгоспного двору, збільшилася до 3/5 часток.

Наголошує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно 3/5 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Зазначає, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе своє майно заповів їй - ОСОБА_1 , яка спадщину після смерті батька прийняла, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Стверджує, що спадкоємцями по 1/5 часток в майні колгоспного двору є треті особи по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак такі на належні їм частки у спадковому майні не претендують, до нотаріуса щодо прийняття спадщини не зверталися та відмовились від належних їм часток в користь позивачки. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний будинок не має можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушена звертатися до суду із даним позовом.

Таким чином, з урахуванням відмов від часток у майні колгоспного двору третіх осіб по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 претендує на спірний житловий будинок в цілому.

З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

ІІ. Позиція учасників справи:

В підготовче засідання Позивачка не з`явилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглянути у її відсутності та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі.

Третя особа Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович у підготовче засідання не з`явився, проте подав до суду матеріали спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у підготовче засідання не з`явилися, проте подали до суду заяви, в яких просять справу розглядати у їх відсутності та зазначають, що від частки в майні колгоспного двору відмовляються в користь позивачки.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді від 22.11.2021року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи:

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, членами якого станом на 15.04.1991 року були: ОСОБА_5 , 1928 року народження (голова двору); ОСОБА_2 , 1925 року народження (дружина); ОСОБА_6 , 1955 року народження (син); ОСОБА_2 , 1962 року народження (невістка); ОСОБА_7 , 1990 року народження (онука), що підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області №381 від 23.10.2021 року.

Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/5 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина внаслідок смерті голови двору ОСОБА_5 (актовий запис про смерть №16 від 04.06.1992 року).

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився, спадкова справа після його смерті, згідно інформаційних довідок, не заводилася.

Спадкоємцем за законом першої черги спадкування в рівних частках були дружина та син померлого ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , які у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки на час смерті проживали разом із спадкодавцем (виписка з погосподарських книг за 1991-1995 рр. по с.Конюшки, видана виконкомом Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області).

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_5 належна йому 1/5 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування за законом до його дружини та сина ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , в результаті чого останні, з урахуванням своїх обов`язкових часток у майні колгоспного двору в розмірі по 1/5 кожен, стали володільцями по 3/10 часток з огляду на наступний розрахунок:

1/5 (частка ОСОБА_5 ) / 2 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ) = 1/10 (успадкована частка ОСОБА_2 , ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 );

1/5 (обов`язкова частка ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ) + 1/10 (успадкована частка ОСОБА_2 , ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 ) = 3/10 (частка ОСОБА_2 , ОСОБА_6 в майні колгоспного двору).

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , небуло.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №112/2015, заведеної у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець ОСОБА_2 склала заповіт від 04.07.2008 року, посвідчений секретарем Мишлятицької сільської ради Львівської області М.Є.Ліпецькою, згідно з яким все своє майно заповіла сину ОСОБА_6 . Родинне відношення між спадкодавцем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 .

Отже, спадкоємцем за заповітом померлої ОСОБА_2 був її син ОСОБА_6 , який у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняв, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час її смерті, що підтверджується довідкою виконкому Мишлятицької сільської ради Львівської області №1334. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім ОСОБА_6 , небуло.

Слід зазначити, що на частину спадкового майна, ОСОБА_6 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.002.2016 року.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_2 належна їй 3/10 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування за заповітом до його сина ОСОБА_6 , в результаті чого останній, з урахуванням своєї 3/10 частки у майні колгоспного двору, став володільцем 3/5 часток з огляду на наступний розрахунок:

3/10 (частка ОСОБА_6 ) + 3/10 (успадкована частка ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_2 ) = 3/5 (частка ОСОБА_6 в майні колгоспного двору).

ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 ).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №124/2021, заведеної у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець ОСОБА_6 склав заповіт від 09.03.2021 року, посвідчений старостою 4 Шегинівської сільської ради Львівської області М.Є.Ліпецькою, згідно з яким все своє майно заповів дочці ОСОБА_1 (позивачці у справі). Родинне відношення між спадкодавцем ОСОБА_6 та позивачкою підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_4 та свідоцтвом про шлюб позивачки із гр. ОСОБА_9 серії НОМЕР_5 .

Спадкоємцем за заповітом померлого ОСОБА_6 , є його дочка ОСОБА_1 , яка у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час його смерті, що підтверджується довідкою виконкому Шегинівської сільської ради Львівської області №146. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім позивачки, не має, оскільки дружина померлого ОСОБА_2 (третя особа у справі) на спадкове майно та на виділення частки в спільному майні подружжя не претендує, що підтверджується її письмовою заявою №1460 від 28.09.2021 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи.

Слід зазначити, що на частину спадкового майна, позивачці ОСОБА_1 було видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.10.2021 року.

Таким чином, після смерті спадкодавця ОСОБА_6 належна йому 3/5 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування за заповітом до його дочки ОСОБА_1 , в результаті чого остання стала їх володільцем.

Крім цього, позивачка успадкувала по 1/5 часток третіх осіб по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які від частки майна, яке належить їм в житловому будинку в АДРЕСА_1 відмовились у користь позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується їхніми заявами, які містяться в матеріалах справи і які суд вважає належними та допустимими доказами у справі.

Через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачка ОСОБА_1 не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтва про смерть спадкодавців ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ; копією актового запису про смерть ОСОБА_5 ; довідками Шегинівської сільської ради №381 та №382 від 23.10.2021 року, №415 від 11.11.2021 року; копіями виписок з по господарських книг за 1986-1990 рр. та за 1991-1995 рр. по с.Конюшки; копією заповіту ОСОБА_6 від 09.03.2021 року та копією заповіту ОСОБА_2 від 04.07.2008 року; копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб позивачки; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 від 21.10.2021 року; копією листа Приватного нотаріуса Яксманицького Р.С. за Вих.№1336/02-14 від 05.10.2021 року та за Вих.№36/02-14 від 27.01.2016 року; копією довідки Самбірського МБТІ №766 від 14.04.2021 року; копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 ; копіями спадкових справ №124/2021 та №112/2015, заведених у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; копією паспорта та ідентифікаційного коду позивачки ОСОБА_1 ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ; письмовими заявами третіх осіб по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

У відповідності до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст.534 цього кодексу кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до вимог ст.548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч.1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи;

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи;

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання;

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновок суду:

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачкою ОСОБА_1 , права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

VII. Судові витрати:

Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 200, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачкою.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ;

Відповідач: Шегинівська сільська рада Яворівського району Львівської області; місце знаходження: с.Шегині, вул. Дружби, 184, Яворівського району Львівської області; ;

Треті особи:

Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович; місцезнаходження: м.Мостиська, вул.Грушевського, 22, Львівської області ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_7 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_8 .

Повний текст судового рішення складено 23.02.2022року.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»__________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС