Справа № 428/6281/21
Провадження № 22-ц/810/1015/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря

судового засідання Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача- ОСОБА_2

відповідач Держава Україна

відповідач Головне управління пенсійного фонду України в Луганській області

відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 жовтня 2021року, ухвалене у складі судді Юзефовича І.О. в м. Сєвєродонецьк, Луганської області,

за заявою ОСОБА_1 інтересах якого діє ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі позивач) є пенсіонером і отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 20.05.2014 № НОМЕР_1 . У зв`язку з проведенням на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції та операції об`єднаних сил, у 2014 році позивач вимушений був переселитися на територію, підконтрольну українській владі та як внутрішньо переміщена особа перебував на обліку в Старобільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області (надалі Старобільське ОУ ПФУ Луганської області/орган ПФУ) про що зазначено і в рішенні Луганського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі № 360/1822/19, яке згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває в стані припинення. На інформаційній сторінці веб-порталу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомляється про те, що на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» та згідно з наказом Пенсійного фонду України від 02 листопада 2020 року № 115 «Про заходи у зв`язку із реорганізацією деяких територіальних органів Пенсійного фонду» 01.06.2021 підпорядковані управління припиняють свою діяльність шляхом приєднання до Головного управління, яке стає правонаступником їх прав та обов`язків. З 01 червня 2021 року усі письмові звернення та поштову кореспонденцію потрібно надсилати на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області: вул. Шевченка, 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, у зв`язку з чим відповідний орган державної влади, який виступає від імені Держави в позовній заяві зазначається Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області. Як встановлено рішенням суду по справі № 360/1822/19, «розпорядженням від 05.09.2014 № 1383 прийнято на облік пенсійну справу з 01.08.2014. 26 грудня 2016 року управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації листом № 01-10/5301 надало до відповідача перелік громадян, яким було скасовано дію довідки ВПО згідно з підпунктом 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», серед яких зазначений зокрема і позивач (арк. спр. 54-55). 26.06.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії з 01.01.2017 (арк. спр. 56). Відповідно до витягу з протоколу від 11.07.2017 № 44 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за наслідками розгляду подання вирішено соціальні виплати позивачу призначити (арк. спр. 58-59). Розпорядженням від 16.05.2018 № 149789 призначено виплату пенсії позивачу з 01.04.2018 (арк. спр. 60). Згідно з довідками Старобільського ОУПФУ Луганської області від 10.05.2019 б/н та б/н б/д позивачу пенсія за період з 01.01.2017 по 01.05.2018 не виплачувалась, з червня 2018року пенсія виплачується щомісячно (арк. спр. 45-47). В листі від 27.12.2018 № РИ-8846637 відповідач повідомив позивача, що Старобільським ОУПФУ Луганської області виплату пенсії поновлено в місячному розмірі на відомість червня 2018 року, через банківську установу АТ «Ощадбанк», дата виплати 20 число. Пенсію за період з 01.06.2017 по 31.05.2018 нараховано на окрему додаткову відомість та буде виплачено після забезпечення фінансування. Виплату пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2017 буде виплачено після затвердження Кабінетом Міністрів України окремого порядку фінансування виплат пенсій (арк. спр. 14). На підставі вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що пенсійна справа позивача перебуває на обліку у відповідача. Виплату пенсія припинено з січня 2017 року та поновлено з червня 2018 року. Разом з тим, заборгованість з 01.01.2017 по 31.05.2018 позивачу не виплачена». З огляду на незаконність бездіяльності Старобільського ОУ ПФУ Луганської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у період з січня 2017 року до травня 2018 року, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Судом встановлено порушення законодавства щодо виплати пенсії позивачу, а саме «Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, починаючи з січня 2017 року по травень 2018 року не отримав пенсію з вини відповідача». Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі № 360/1822/19, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по виплаті пенсії за період з 01 січня 2017 року по 31 травня 2018 року та зобов`язано виплати таку заборгованість (копія рішення додається). Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.09.2019 ВП № 60036034 відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду, виданого 11.09.2019 по справі № 360/1822/19 про зобов`язання Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 січня 2017 року по 31 травня 2018 року. Однак станом на сьогодні право позивача щодо отримання пенсії за вказаний період не відновлено та органом ПФУ не виконано рішення суду і не здійснену виплату зазначеної пенсії. У зв`язку з цим, представником позивача до органу державної виконавчої служби спрямовано заяву про стан виконавчого провадження, відповіді на яку станом на сьогодні не отримано. Отже, при наявності рішення суду про зобов`язання органу ПФУ виплатити заборгованість з пенсії позивачу, понад чотири роки від дня невиплати пенсії (01.01.2017) триває протиправна бездіяльність органу ПФУ, що завдає позивачу значних душевних страждань та відчуття приниження честі та гідності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що вказана протиправність, яка полягала у невиплаті пенсії позивачу за період з 01.01.2017 по 31.05.2018, встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Саме встановленням судовим рішенням обставин протиправного припинення виплати пенсії позивачу останній обґрунтовував завдання йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 40 504,09 грн. Крім того, на обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення, на право мирно володіти належним йому майном, оскільки відповідач Старобільське ОУПФУ Луганської області не виплачувало йому пенсію без законних на те підстав протягом більш ніж рік, чим фактично позбавило позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером за віком, єдиного засобу до існування, не поновлювало його порушених прав на належне пенсійне забезпечення, не зважаючи на звернення позивача, що ставило його у становище на межі виживання. Суд вважає доведеним завдання позивачу вказаною протиправною бездіяльністю моральних страждань, вину відповідача, а також причинний зв`язок між спричиненою моральною шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача. Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою похилого віку, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя, який змушений був відстоювати свої порушені права в суді. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, та в подальшому виплата заборгованості по пенсії, не може компенсувати позивачу його немайнових втрат. Суд звертає увагу на те, що заборгованість по пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2018 наразі не виплачена. Позивач змушений витрачати свої сили, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що він міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначеної позивачем в сумі 40 504,09 грн., є розумним та справедливим, та визначений виходячи з розміру невиплаченої позивачу пенсії за сімнадцять місяців 2017-2018 років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням ГУПФУ в Луганській області звернулось з апеляційною скаргою до Луганського апеляційного суду, відповідно до якої просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду від 26 жовтня 2021 року у справі №428/6281/21 в повному обсязі.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник виходив з того, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від |характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина е підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України). Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі № 360/1822/19 виконано Фондом добровільно, в межах та обсягах, залежних від нього, а саме: в частині негайного виконання відповідне судове рішення виконано шляхом нарахування та виплати 25.09.2019 ОСОБА_1 пенсії за січень 2017 у сумі 2067 грн 52 коп., а заборгованість, яка утворилась за період з 01.02.2017 по 31.05.2018, нарахована на додаткову виплатну відомість типу «8» та станом на сьогодні, у відповідності до норм постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року № 637 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 21.08.2019 року № 788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України»), обліковується та буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який, не розроблено і до цього часу, а тому виконання судового рішення від 27.05.2019 у справі № 360/1822/19, в частині виплати нарахованої заборгованості з пенсії позивача за період з 01.02.2017 по 31.05.2018, є об`єктивно неможливим, адже фінансування має проводитись за окремою бюджетною програмою, не з бюджету Пенсійного фонду України, а згідно ст.ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України - будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом, тобто взяття зобов`язань територіальним органом ПФУ, без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. Невиконання судового рішення в частині виплат грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, оскільки відповідач не належить до категорії розпорядників бюджетних коштів, а тільки є їх одержувачем (п. 38, 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України-), не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Покладання на відповідача стягнення у вигляді моральної шкоди в такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання коштів. Таким чином, виплати здійснюються управлінням виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Окрім того, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 року не встановлено окремого порядку виплати пенсій за минулі періоди. Звертаємо увагу суду, що відсутність коштів на виплату суми пенсії за судовим рішенням, тобто відсутність відповідного фінансового забезпечення боржника на виконання судового рішення, не може вважатися невиконанням такого рішення без поважних причин. Таким чином, управлінням вжито конкретні заходи з метою виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27.05 2019 року у справі №360/1822/19. Заборгованості з пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2017 по 31.05.2018 внесено до реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 № 20-1 (відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649). Дата реєстрації даних в системі 22.05.2020 року, Реєстраційний номер С1385397 . Невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності таких коштів у боржника не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки такий боржник не мав фінансової можливості протягом встановленого державним виконавцем строку виконати судове рішення. Вказаний висновок містять постанови Верховного суду України від 24.03.2015 року у справі №21-66а15, від 26.05.2015 року у справі №21-199а15, від 13.10.201f року у справі № 21-2635а15, від 29.09.2015 у справі № 21-4535а15, від 23.03.2016 у справі № 21-4541а15, від 23.03.2016 у справі № 21-3961а15, від 30.03.2016 у справі № 21 -5774а 15, від 23.03.2016 у справі № 21-4542а15, від 22.11.2016 у справі № 21-1907а 16, від 13.06.2018 у справі №757/29541/14-а. Також, аналогічна правова позиція що до застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від ЗО червня, 20 жовтня 2015 року та від 02.02.2016 року(справи№ 21-1044а15, 21-2630а15, 21-5118а15 відповідно). Невиконання судового рішення в частині виплат грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, оскільки відповідач не належить до категорії розпорядників бюджетних коштів, а тільки є їх одержувачем (п. 38, 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України), не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 у справі № 405/3663/13-а. Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення компенсації за завдану моральну шкоди позивач зазначив, що "залишилася без коштів на існування , а також відчувала психологічні напруження, розчарування , незручності та ін.». На думку апелянта, обов`язковому з`ясуванню підлягає те, чим підтверджується факт заподіяна позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Своєю чергою, позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достовірними доказами. Апелянт важає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправними дій відповідача стосується виключно меж застосування законодавства, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини,що мають значення для вирішення спору.

Позиція інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений строк на адресу Луганського апеляційного суду не надходило, що не заважає апеляційному розгляду справи відповідно до положень ст. 360 ЦПК України.

Явка сторін

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, але ж в судове засідання не з`явились.

Від представника позивача та позивача надійшли заяви щодо розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 .

01.01.2017 виплата пенсії позивачу було зупинена на підставі листа Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації № 01-10/5301 від 26.12.2016 про тривалу відсутність за адресою місця проживання у зв`язку із скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відповідно зняття з обліку.

27.06.2017 позивач був знову зареєстрований як внутрішньо переміщена особа (довідка № 15823 від 27.06.2018).

11.07.2017 позивачу поновлено виплату пенсії на основну відомість червня 2018 року (особиста заяві від 29.06.2017).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 2302-2236/Р-02/8-1200/21 від 29.06.2021 повідомлено ОСОБА_1 про те, що виплата пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2018 буде здійснена після затвердження КМУ окремого порядку та за умови фінансування.

27.05.2019 Луганським окружним адміністративного судом ухвалено рішення у справі № 360/1822/19, яким визнано протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2017 по 31.05.2018, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області виплатити ОСОБА_3 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01.01.2017 по 31.05.2018 на рахунок, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». Рішення набрало законної сили 27.06.2019.

12.09.2019 було відкрито виконавче провадження № 60036034 щодо примусового виконання цього рішення.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №804/2252/14, від 31.01.2018 у справі №813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №800/500/16, від 01.03.2018 у справі №9901/377/18, від 09 лютого 2021 року у справі №425/793/19.

Вказана протиправність встановлена вищезазначеним судовим рішенням.

Крім того, на обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення, на право мирно володіти належним йому майном, оскільки ГУПФУ в Луганській області не виплачував йому пенсію без законних на те підстав протягом більш ніж рік, чим фактично позбавив позивача, який є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером за віком, єдиного засобу до існування, не поновлював його порушених прав на належне пенсійне забезпечення, не зважаючи на звернення позивача, що ставило його у становище на межі виживання.

Доводи апелянта про те , що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача - не є обгрунтованими. Так колегія суддів вважає доведеним завдання позивачу вказаними протиправними діями та бездіяльністю ГУПФУ в Луганській області значних моральних страждань та приниження його гідності, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями ГУПФУ в Луганській області, виходячи з наступного.

Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою похилого віку є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатися по правову допомогу та відстоювати свої порушені права в суді, залишивши своє майно на тимчасово окупованій території.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, вказані звернення до суду та очікування позитивних рішень на свою користь тривали з 01.01.2017 року по 31.05.2018 року, протягом цього часу він змушений був витрачати свої зусилля, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що позивач міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним завдану позивачу Управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача пенсії, розмір якої становить 40 504,09 грн протягом тривалого часу, та інших вищезазначених обставин, особливо вразливого стану позивача як внутрішньо переміщеної особи та тривалості неправомірних дій позивача, часткове виконання рішення суду в сумі 2067 гривень, що окремо доведено, загалом у розмірі 40 504,09 грн (саме вказана сума зазначена як недоплачені позивачу різниця у пенсійних виплатах за період з січня 2017 року до травень 2018 року включно).

Колегія суддів вважає, що саме такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади, його тривалості та вимог розумності і справедливості.

Не може бути взятий до уваги довід апеляційної скарги ГУПФУ в Луганській області, що тривале невиконання рішення суду мало місце через відсутність фінансування управління ПФУ в м. Сєвєродонецьк Луганської області на виконання рішення суду у справі №360/1822/19, оскільки визначальним для правильного вирішення спору є незаконність дій ГУПФУ в Луганській області по припиненню пенсійних виплат ОСОБА_1 та завдання у зв`язку із цим позивачу втрат немайнового характеру. За умови належного виконання ГУПФУ в Луганській області покладених на нього державою функцій по пенсійному забезпеченню позивача на належному рівні фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність, не потребувало би.

Як не заслуговує на увагу і посилання ГУПФУ в Луганській області у апеляційній скарзі на недоведеність завдання ОСОБА_1 моральної шкоди та значного її розміру, що по суті свідчить про подвійну відповідальність УПФУ.

Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

ОСОБА_1 у цій справі позов пред`явлений до Держави України в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області, неправомірними діями якого було завдано моральну шкоду, і до Державної казначейської служби України як до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів і який здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду (п. 1, п.п. 14 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 22 лютого 2022 р.

Головуючий:

Судді :