Провадження № 22-ц/812/137/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 лютого 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участі відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Шолох Л.М., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що ОСОБА_2 працювала на посаді старшого контролера-касира ТВБВ №10014/0191 та несла повну матеріальну відповідальність за збереження грошових цінностей.

У період її роботи з лютого 2004 року по вересень 2016 року з особового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , для здійснення пенсійних виплат, були незаконно виплачені 101 271,22 грн., які стягнуті з банку рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року та відшкодовані пенсійним органам 31 липня 2017 року. Зокрема, 09 серпня 2014 року за участю відповідачки, як контролера та/або касира, невстановленій особі виплачено було 1049, 00 грн.

Касові операції з видачі готівки за рахунком померлого пенсіонера ОСОБА_3 проведені без перевірки належності пред`явленого паспорту отримувачу коштів та без перевірки відповідності даних паспорту тим даним, що зазначені в касовому документі, тобто без належної ідентифікації особи, що є порушенням порядку введення банківських операцій (Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ "Ощадбанк").

Посилаючись на порушення ОСОБА_1 трудових обов`язків, що призвело до заподіяння установі банку прямої дійсної шкоди, а також рівну відповідальність як касира, так і контролера за проведення ідентифікації особи, АТ «Ощадбанк» просив стягнути з ОСОБА_1 524,50 грн. заподіяної матеріальної шкоди відповідно до статті 130 КЗпП.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів наявність всіх складових, необхідних для покладення на працівника матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, а саме не надав доказів порушення ОСОБА_1 посадових обов`язків при ідентифікації клієнта, а також не довів забезпечення банком можливості визначити справжність або підробку документу, що підтверджує особу, тоді як неправильність оформлення касових операцій не встановлена.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилався на те, що суд невірно застосував положення статтей 130, 134, 139 КЗпП та Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 1 червня 2011 року №174; не дав оцінку діям відповідачки щодо їх відповідності вимогам вищеназваних нормативних актів, а тому, порушивши вимоги щодо законності та обґрунтованості судового рішення, дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що в силу приписі ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

ОСОБА_1 у суді в апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, за змістом частини 1 статті 3 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Відповідно до статті 130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоди (стаття 131 КЗпП України).

За правилами статті 138 КЗпП для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП.

Відповідно до статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, тоді, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Розмір дійсної шкоди є саме тим критерієм, за допомогою якого точно встановлюється сума, що підлягає відшкодуванню працівником з урахуванням виду відповідальності, ступеня вини, конкретних обставин, за яких було заподіяно шкоду, його майнового стану.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб (пункт 16 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», далі Постанова №14) .

Отже, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. (пункт 3 Постанови №14).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що наказом № 96-К від 28 лютого 2014 року ОСОБА_4 прийнято на посаду старшого контролера-касира ТВБВ № 10014/0191 тимчасово за строковим трудовим договором, на час відпустки по догляду за дитиною . Згідно витягу з наказу № 146к від 15 квітня 2016 року ОСОБА_1 (до шлюбу- ОСОБА_5 ) звільнено з посади старшого контролера касира ТВБВ № 100140191 у зв`язку з скороченням чисельності працівників.

26 лютого 2014 року з старшим контролером-касиром ТВБВ №10014/0191 ОСОБА_6 укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким вона виконує роботу, пов`язану із зберіганням, обробленням, прийманням, видачею довірених установою банку цінностей та бере на себе зобов`язання по їх збереженню.

З 2006 року Ощадбанк здійснює виплату пенсій та грошової допомоги на підставі договору №51, укладеного 3 січня 2006 року з управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва.

17 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір про відкриття пенсійного рахунку та його розрахункове-касове обслуговування, на підставі якого на ім`я останнього було відкрито рахунок для зарахування пенсійних виплат, який обслуговувався у філії Миколаївське обласне управління «Державний ощадний банк України», ТВБВ № 10014/187 (раніше - ТВБВ №10014/0221).

У період з січня 2004 року по вересень 2016 року за рахунком ОСОБА_8 проводились банківські операції та видавались грошові кошти готівкою.

Так, за участю ОСОБА_9 яка виконувала функції або касира, або контролера, за рахунком ОСОБА_3 оформлено видаткові операції та видані кошти: 09 серпня 2014 року на суму 524 грн.50 коп.

У вересні 2016 року пенсійні органи отримали відомості про смерть ОСОБА_8 24 січня 2004 року (актовий запис про смерть № 534 від 28 січня 2004 року) та припинили нарахування пенсії.

Отже, готівкові кошти з рахунку ОСОБА_3 протягом 2004-2016 років видавались АТ «Ощадбанк» третій особі.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року, з ПАТ «Державний ощадний банк» на користь Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва стягнуто 101 271,17 грн. неправомірно виплачених коштів (а.с.25 зв. - 29, 29 зв-33 зв.).

01 серпня 2017 року позивач відшкодував Пенсійному фонду 101 271,17 грн.

Обґрунтовуючи підстави матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , як працівника банку з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, АТ «Ощадбанк» посилався на порушення відповідачкою посадових обов`язків, передбачених посадовими інструкціями старшого касира ТВБВ філії Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк", затверджені 11.07.2005 та 15.10.2011 року.

Ідентифікацією є заходи, що вживаються банком для встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних.

Ідентифікаційними даними для фізичної особи є прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дата видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії (пункт 17 частини 1 статті 1 та пункт 1 частини 9 статті 9 Закону «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 1702-VII від 14 жовтня 2014 року, який діяв на час виникнення спірних відносин).

Правилами пункту 3.5 розділу ІУ Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ від 1 червня 2011 року №174, яка діяла станом на 2013 рік, передбачено, що банк перед видачею готівки у видаткових касових документах перевіряє, поряд з іншим, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; наявність підпису отримувача.

Таке правило повністю кореспондується з положеннями пункту 3.18 Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» від 13 грудня 2012 року №693, яке також передбачає, що для здійснення видаткових касових операцій клієнт надає паспорт або документ, що його замінює, а касовий працівник перевіряє належність документу, що посвідчує особу, отримувачу (а.с.119-121).

У наданих позивачем документах (позовній заяві, додаткових поясненнях та висновках службового розслідування від 16 березня 2018 року) наведено положення пункту 5.42 Порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2004 року №17-2 (далі Порядок №17-2), яким встановлено порядок ідентифікації клієнта. Цей порядок передбачає, що при видачі частин вкладу чи нарахованих відсотків контролер приймає від особи, яка отримує кошти, ощадну книжку (якщо вона видавалась), паспорт або документ, що його замінює, та заповнену заяву на видачу готівки; пересвідчується в особі вкладника, перевіряє зазначені на заяві на видачу готівки данні паспорта особи, яка отримує кошти, або документа, що його замінює, перевіряє відповідність підписів в ощадній книжці із записами в картці особового рахунку дату видаткової операції, суму видачі та залишок вкладу(нарахованих відсотків) після видаткової операції; проставляє на заяві на видачу готівкою цифрами видану суму, залишок вкладу (нарахованих відсотків), підписує ці записи та реєструє операцію в касовому журналі (операційному щоденнику);видає особі, яка отримує кошти, номерний жетон для виклику його касиром), проставляючи номер цього жетона на заяві на видачу готівки; ощадну книжку, разом із заявою на видачу готівки та іншими документами, на підставі яких проводиться виплата, внутрішнім порядком передає касиру. Касир викликає особу, яка отримує вклад(відсотки) за постановленим в заяві на видачу готівки номером жетона; перевіряє правильність та повноту оформлення переданих контролером документів; підписує записи операцій в ощадній книжці та заяву на видачу готівки; видає кошти; видає особі, яка отримує вклад(відсотки) ощадну книжку. Якщо ощадна книжка по вкладу не видавалась, повертає контролеру другий примірник заяви на видачу готівки для проставлення печатки і видає його особі, яка отримує вклад (відсотки).

Отже, порядок дій контролера та касира при видачі готівки мають суттєві відмінності. При цьому перевірка належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу цей порядок прямо не передбачає.

Розмежування обов`язків цих осіб позивач не навів.

При цьому, посилаючись на порушення ОСОБА_1 порядку ідентифікації клієнта, банк взагалі не зазначив, які конкретні дії за Порядком №17-2 не виконала відповідачка або як контролер, або як касир.

Крім того, встановивши у вересні 2016 року факт видачі працівниками банку готівкових коштів на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 вчасно не провів службове розслідування, не вилучив документи, не опитав відповідальних працівників.

Відсутні відомості про звернення банку у цей період і до правоохоронних органів.

Службове розслідування проводилось банком тільки після відшкодування коштів Пенсійному фонду у період з 27 липня 2017 року по 16 березня 2018 року.

При проведенні службового розслідування не було встановлено механізму незаконного отримання коштів (або отримання коштів за довіреністю, або за підробленим паспортом (фото), або без документу, що посвідчує особу отримувача чи інше).

Комісією не виявлено і причини, які створили можливість або сприяли незаконній видачі готівкових коштів, а висновки розслідування стосуються лише розміру шкоди, заподіяної кожним працівником.

Встановлені обставини та зазначені недоліки перешкоджають суду встановити, якими конкретно неправомірними діями ОСОБА_1 заподіяно шкоду банку у розмірі 524,50 грн.; який ступень її вини як контролера або касира при здійсненні операції.

Встановлення цих обставини є необхідною умовою застосування правил статей 130,134 КЗпП щодо покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі банку (пункт 3 Постанови №14).

Не доведено позивачем і те, що в установі банку були створені всі умови для забезпечення схоронності матеріальних цінностей, що також є підставою для покладення на працівника матеріальної відповідальності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що готівкові кошти незаконно видавались після смерті пенсіонера третій (невстановленій) особі без будь-яких зауважень більш ніж 12 років.

Протягом цього часу моніторинг клієнтів, звірки з податковими та пенсійними органами банком не проводилось.

Видаткові операції здійснювались різними працівниками банку (більше 29 працівників) з відмінною кваліфікацією, діловими якостями, ступенем відповідальності тощо.

Але ці фактори не вплинули на результат ідентифікації та не змогли перешкодити незаконним діям.

Такі обставини свідчать про те, що існуючий в АТ «Ощадбанк» порядок ідентифікації клієнта не міг забезпечити схоронність коштів від незаконного отримання пенсійних нарахувань.

Крім того, Національним банком України надіслано всім банкам листа від 16 лютого 2007 року №48-012/214-1688 з рекомендаціями (інформацією) щодо способів підробки документів, а також ознак (властивостей) підроблених документів, за якими вони можуть бути виявлені.

Проте в матеріалах справи відсутні відомості, що АТ «Ощадбанк» дотримувався рекомендацій Національного Банку України, використовував їх в роботі, проводив навчання з відповідними працівниками та забезпечив їх належними методиками для здійсненні ідентифікації клієнтів.

Отже, основний висновок суду першої інстанції про те, що АТ «Ощадбанк» не довів сукупність необхідних підстав для покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі, а саме не довів протиправність її дій, порушення посадових обов`язків та конкретної форми вини, відповідає обставинам справи та вимогам статей 130,131,134, 138 КЗпП.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що належним та достатнім доказом підстав матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , а саме порушення нею своїх посадових обов`язків, є факти, які встановлені рішенням господарського суду та мають преюдиційне значення у справі, яка розглядається.

Насамперед, відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК не доводяться (мають преюдиційне значення) обставини, встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено.

Відповідачка ОСОБА_1 не приймала участі у господарській справі за позовом Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва до ПАТ «Державний ощадний банк України», а тому обставини, навіть встановлені господарським судом щодо відповідачки, преюдиційного значення не мають.

Крім того, предметом судового дослідження та оцінки у господарській справі був факт належного або неналежного виконання Ощадбанком умов господарського договору, укладеного 3 січня 2006 року між ним та Управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про виплату пенсій та грошової допомоги, в частині недотримання обов`язку.

Висновки господарського суду про відшкодування шкоди Пенсійному фонду ґрунтувались на встановленні судом факту неналежного виконання Ощадбанком умов договору від 3 січня 2006 року та вимог діючого відомчого законодавства.

Проте, підстави відповідальності за порушення умов господарського договору та підстави відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, не є ідентичними та регулюються нормами різних галузей права (господарського та трудового).

Отже, встановлені судовим рішенням від 13 квітня 2017 року підстави матеріальної відповідальності юридичної особи, як сторони господарського договору, не є доказом наявності підстав повної матеріальної відповідальності працівника цієї юридичної особи.

Не заперечується судом і доведеність обов`язку посадових осіб АТ «Ощадбанк» (за відомчими інструкціями) ідентифікувати особу, яка отримує готівкові кошти, на чому наполягає апелянт.

Проте, як зазначалось вище, власник або уповноважений ним орган має не тільки покласти на працівника ті чи інші обов`язки, але й розробити певний механізм їх реалізації та забезпечити можливість їх належного виконання.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм трудового та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.