ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року

м. Харків

справа № 644/279/17

провадження № 22-ц/818/37/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.

сторони справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

інші учасники справи:

треті особи - Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, ухвалене 31 травня 2017 року о 14 годині 08 хвилин у складі судді Горчакової О.І., -

установив:

У січні 2017 року ОСОБА_7 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.01.1994 № 72, укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.04.1996 № V-04-376-H, укладений на Харківській універсальній біржі укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 ; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року № 747 (т.1 а.с. 2-15).

В обґрунтування позову послалася на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів міста Харкова від 09.11.1983 № 31 ОСОБА_8 , батькові: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , був виданий ордер від 23.11.1983 № 70817 на право отримання чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира). Вказане право ОСОБА_8 (батько) реалізував та вселився у Квартиру разом зі своєю родиною у складі шістьох осіб, а саме: ОСОБА_4 дружиною, та синами - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . У січні 1994 року всі члени родини ОСОБА_10 взяли участь у безоплатній приватизації Квартири, про що органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу ім. С. Орджонікідзе видане свідоцтво про право власності на житло. У липні 2005 року основний квартиронаймач ОСОБА_8 (батько) помер. Звернувшись до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори (надалі ХДНК) із заявами про прийняття спадщини за законом, позивачі дізнались, що станом на 31.12.2015 Квартира належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.1996 № V-04-376-H, укладеного на Харківській універсальній біржі. ОСОБА_6 придбав Квартиру у ОСОБА_5 , яка набула право власності на вказане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.1994 № 72. Вказаний договір був укладений на Харківській універсальній біржі без відома, згоди та присутності позивачів. У Квартирі позивачі мешкають з моменту отримання ордеру від 23.11.1983 № 70817 та до теперішнього часу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оспорювані правочини нотаріально не посвідчені, дійсними не визнані, право власності на підставі цих угод не зареєстроване, такі угоди не створили правових наслідків, а тому є нікчемними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилалася на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи (т.1 а.с. 211-217).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом помилково було застосовано до оспорюваних правочинів норми Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) від 2004 року. Враховуючи укладення договорів в 1994 та 1996 роках застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР (надалі ЦК УРСР) від 1963 року. У ЦК УРСР 1963 року вказано, що не додержання умови нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку тягне за собою його недійсність. Крім того, договір від 28.01.1994 було укладено без дозволу опіки та піклування, хоча ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на той час був неповнолітнім. Реєстрація права власності на Квартиру за ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_6 підтверджена довідкою КП «ХМБТІ», наявною в матеріалах справи, про необхідність витребування оригіналу якої судом при розгляді справи не зазначалось.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_7 була задоволена частково, рішення суду від 31 травня 2017 року скасоване. Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволений частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Квартири, укладений 28 січня 1994 року на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т.1 а.с. 276-279).

Суд апеляційної інстанції установив, що договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року не відповідає вимогам статті 227 ЦК УРСР, тому визнав його недійсним. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року, апеляційний суд виходив із того, що позивачі не є сторонами цього правочину і не позбавлені можливості захистити своє право в інший спосіб. Оскільки ОСОБА_5 не зареєстрована власником спірного нерухомого майна, суд відмовив у скасуванні державної реєстрації права власності за нею. Крім того, у задоволенні позову в частині скасування за ОСОБА_11 державної реєстрації на спірне нерухоме майно та визнання права власності на Квартиру за позивачами суд також відмовив, оскільки це майно у чинного власника ОСОБА_11 не витребовувалась відповідно до статті 388 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 55-59).

Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що хоча апеляційний суд зробив правильний висновок про недійсність договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, він не дослідив причин поважності пропуску позивачами строків позовної давності, які за ЦК УРСР могли застосовуватися без заяви сторони у справі. Апеляційний суд Харківської області не перевірив пояснень позивачів про те, що про факт неодноразового продажу Квартири, у якій вони проживають понад 20 років, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дізналися у січні 2016 року з відповіді Четвертої ХДНК, до якої ОСОБА_3 звернувся за свідоцтвом про право на спадщину.

Суд, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явилися в судове засідання, вивчивши й дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга представника позивачів підлягає задоволенню частково.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 4 січня 1994 року № 747 власниками Квартири на дату видачі свідоцтва були ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (т.1 а.с. 33).

Сьомого липня 2005 року основний квартиронаймач ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 34).

Сини померлого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_4 06.12.2005 звернулися до Четвертої ХДНК із заявами про прийняття спадщини за законом, за результатами розгляду яких державним нотаріусом заведена спадкова справа №1259/2005 (т.1 а.с. 45).

Згідно з відповіддю комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 3509 від 6 квітня 2017 року право власності на Квартиру перейшло за договором купівлі-продажу від 28.01.1994, виданим акціонерним товариством «Харківська універсальна біржа» за р. № 72, від ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 до ОСОБА_5 . Станом на 31 грудня 2012 року право власності на Квартиру зареєстроване комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за іншою фізичною особою (т.1 а.с. 159-160).

Листом № 306/02-14 від 27.01.2016 ОСОБА_12 повідомила позивачів, що Квартира належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Харківській товарній біржі 06 квітня 1996 року за № У-04-376-Н (т.1 а.с. 45).

Чотирнадцятого березня 2016 року ОСОБА_7 подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, а саме заволодіння шахрайським шляхом Квартирою та підробку договору купівлі-продажу, яка в той же день була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 за частиною першою статті 190 КК України. На цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває (т.1 а.с. 46).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 Цивільного кодексу України 2004 року).

Оскільки позивачі просять визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені 28.01.1994 та 06.04.1996, підстави їх недійсності необхідно визначати виходячи з положень ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час їх укладення.

Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час укладення оспорюваних правочинів) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

У статті 9 Закону України від 10 грудня 1991 № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції на момент вчинення правочинів) встановлено, що здійснювати біржові операції на біржі та отримувати за це винагороду має право член товарної біржі сам або через свого представника.

За змістом статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (у редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваних правочинів) членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного, за здійсненням угоди, дня. Угода вважається укладеною, з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень статті 227 ЦК УРСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.

З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах).

З матеріалів справи не вбачається, що учасники угоди купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладеної на Харківській універсальній біржі, були членами біржі або брокерами, ця угода не може бути визнана біржовою операцією відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу від 28.01.1994 не відбулося, тому колегія суддів уважає, що ОСОБА_5 безпідставно набула право власності на Квартиру, яку в подальшому відчужила на користь ОСОБА_6 . Тому укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з іншої сторони, договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року є недійсним.

Оскільки позов у дійсній справі про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності пред`явлений 16.01.2017, способи захисту порушеного права позивачів слід оцінювати за Цивільним кодексом України, що почав діяти з 1 січня 2004 року (надалі ЦК України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заявили лише вимогу про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності, визнання за ними права власності,тоді як у цих цілях законом їм було надане право лише на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Зазначений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 310/2647/17-ц (провадження № 61-7734св19).

Отже, в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу № V-04-376-Н від 06.04.1996, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , слід відмовити у зв`язку із неналежно обраним способом захисту.

Згідно з інформаційною довідкою № 82579546 від 16.03.2017 право власності на Кватиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за жодною особою не зареєстроване (т.1 а.с. 143).

Згідно з листом комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 232-8697 від 20.03.2006 право власності на Квартиру зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу № У-04-376-Н від 06.04.1996, зареєстрованого АТ «Харківська універсальна біржа» (т.2 а.с. 135).

Пунктом першим частини 1 статті 2 Закону України № 1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

У зв`язку із відсутністю запису про право власності Відповідачів на Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 і ОСОБА_6 належить відмовити.

Також не підлягає задоволенню вимога про визнання за позивачами права власності на Квартиру, оскільки відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.

Враховуючи те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення або захисту порушеного права.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 8 серпня 2019 року у справі № 607/14343/16-ц (провадження № 61-32845св18).

Тому встановивши, що належним способом захисту прав позивачів на Квартиру є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.01.1994 № 72, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у задоволенні вимоги про визнання за позивачами права власності на Квартиру належить відмовити.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року у цивільній справі № 644/279/17 Верховний Суд у своїй постанові від 14 листопада 2018 року вказав, що суд апеляційної інстанції правомірно визнавши порушення права власності позивачів на Квартиру, не перевірив дотримання ними строків позовної давності звернення до суду (т.2 а.с. 55-59).

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР, чинних на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду із позовом, позивачі посилалися на те, що про факт неодноразового продажу Квартири, у якій вони проживають понад 20 років, дізналися у січні 2016 року з відповіді Четвертої ХДНК № 306/02-14 від 27.01.2016, до якої ОСОБА_3 звернувся за свідоцтвом про право на спадщину.

З метою перевірки обізнаності позивачів про укладення 28.01.1994 договору купівлі-продажу Квартири ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.07.2019 у справі була призначена посмертна судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої поставлені питання чи підписував ОСОБА_8 заказ № 4-948 від 28.01.1994 про оцінку Харківським міським бюро технічної інвентаризації Квартири для її продажу та чи підписував він договір купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 (т.3 а.с. 133-135).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 16423 від 20.01.2020 ОСОБА_8 не підписував замовлення № 4-948 від 28.01.1994. Висновок стосовно підпису в договорі купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 не наданий через відсутність оригіналу договору для дослідження (т.4 а.с. 106-108).

Оригінал зазначеного договору № 72 від 28.01.1994 неодноразово витребовувася з відділу поліції № 1 Харківського районного управління № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області. 10.03.2021 до Харківського апеляційного суду на виконання запиту надійшов наявний у матеріалах кримінального провадження № 0000020 договір купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994. Але надісланий договір також є копією (т.1 а.с. 106-107). Допитана в судовому засіданні старший слідчий СВ ВП № 1 ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області пояснила, що це єдиний наявний у матеріалах кримінального провадження екземпляр угоди від 28.01.1994. Надати інший примірник слідство не може.

Листом № 66/со-15 к -17 від 23.09.2021 слідчий відділ відділу поліції № 1 Харківського районного управління № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області повідомив ОСОБА_7 , представника позивачів, що договір № 72 від 28.01.1994 затребуваний з Харківської універсальної біржі, але до відділу не надійшов. Питання про призначення експертизи буде вирішене після отримання всіх необхідних матеріалів (т.5 а.с. 159).

Відповідно до п. 1.1 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Враховуючи відсутність у Харківського апеляційного суду та учасників справи оригіналу договору купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994, призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення підписання позивача оспорюваного договору, не можливо.

05.01.2022 ОСОБА_13 , діючи в інтересах позивачів, звернулася до Харківського апеляційного суду з заявою про доручення до матеріалів справи доказів (т.6 а.с. 4-11). До клопотання представник позивачів надала висновки спеціаліста з судово-почеркознавчого дослідження Інституту судової експертизи та криміналістики. У висновку за договором № 12/2021 від 03.12.2021 вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 в договорі купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 у графі продавець ОСОБА_2 ймовірно виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (т.6 а.с. 13-18). У висновку за договором № 13/2021 від 15.12.2021 вказано, що підпис від імені ОСОБА_3 в договорі купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 у графі продавець ОСОБА_3 ймовірно виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою (т.6 а.с. 20-25). У висновку за договором № 11/2021 від 29.11.2021 вказано, що підпис від імені ОСОБА_4 в договорі купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 у графі продавець ОСОБА_4 ймовірно виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою (т.6 а.с. 28-33).

В судовому засіданні в Харківському апеляційному суді спеціаліст, який складав зазначені висновки, ОСОБА_14 , був повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та надав пояснення з приводу складання зазначених висновків.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 21), на час укладення 28.01.1994 договору купівлі-продажу (т.5 а.с. 107), виповнилося 11 років. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК УРСР у редакції, що діяла станом на 28.01.1994, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. За неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди (ч.1 ст.14 ЦК УРСР 1963 року).

Отже, наявними у справі доказами доведено, що ОСОБА_8 не підписував замовлення № 4-948 від 28.01.1994 до укладення оспорюваного договору 28.01.1994. Позивачі не підписували договір купівлі-продажу 28.01.1994, а ОСОБА_1 і не міг його підписувати як неповнолітня особа. ОСОБА_1 і ОСОБА_1 зареєстровані та досі фактично проживають у Квартирі (т.1 а.с. 20-21, 42). ОСОБА_5 і ОСОБА_6 місце проживання у Квартирі не реєстрували та до Квартири не вселялися (т.1 а.с. 53-54).

Враховуючи ці докази у сукупності, колегія суддів уважає доведеним достатніми та допустимим доказами того, що позивачі у цивільній справі № 644/279/17 не знали про укладення договору купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 та порушення їх права власності на Квартиру до отримання листа № 306/02-14 від 27.01.2016 з Четвертої Харківської державної нотаріальної контори (т.1 а.с. 45), у якому вказано, що Квартира належить на праві власності ОСОБА_6 . Отже, звертаючись до суду 16.01.2017 з позовом строк позовної давності для пред`явлення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994 позивачі не пропустили.

Враховуючи викладене вище, апеляційну скаргу представника позивачів належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 72 від 28.01.1994. В задоволенні позовних вимог в іншій частині належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 січня 1994 року № 72 на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина