КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1374/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частини квартири приватною власністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року,

встановив:

у жовтні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом. у якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати право власності за нею та відповідачем по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що спірна квартира була придбана в інтересах сім`ї.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 вернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати 25/33 частин квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю, посилаючись на те, що спірна частка квартири була придбана ним за особисті кошти.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності за нею та ОСОБА_2 на 4/33 частини квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано за ним право особистої приватної власності на 25/33 частин квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_4 та представника відповідача - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що з 05.02.2010 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . В період шлюбу 22.12.2016 ними було придбано кв. АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я чоловіка.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки була придбана в інтересах сім`ї, витрачені на придбання квартири кошти в сумі 712 800 грн. становили спільні сумісні кошти подружжя, які складались з коштів, отриманих від продажу автомобіля марки «CHERRY TIGGO», в сумі 4 000 дол. США, що становило 105 720 грн., частково були заощадженнями від її заробітної плати та частково особистими коштами чоловіка. За час проживання в квартирі за спільні кошти було здійснено ремонт, вона здійснює утримання квартири, на її утриманні знаходиться їх спільна донька - ОСОБА_6 , а тому вважає, що квартира має бути розділена в рівних частках.

Заявляючи зустрічний позов про визнання частини квартири особистою приватною власністю, ОСОБА_2 вказував, що 25/33 частин квартири АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки при придбанні квартири вартістю 712 800 грн. ним було використано свої особисті кошти в сумі 540 000 грн., які було отримано в результаті продажу того ж дня - 22.12.2016 належної йому квартири АДРЕСА_2 . Тому вказана частка квартири становить 25/33, а інша - 8/33 є спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності за нею та ОСОБА_2 по 4/33 частки квартири АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за ним право особистої власності на 25/33 частин квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 довів факт придбання ним квартири АДРЕСА_1 частково за особисті кошти - в сумі 540 000 грн., які були отримані ним 22.12.2016 від продажу належного йому особистого майна - квартири АДРЕСА_2 . Судом було наведено в рішенні розрахунки, відповідно до яких ОСОБА_2 за особисті кошти було придбано 25/33 частини квартири: 540 000,00 грн./21 600 = 25; 712 800,00 грн./21 600 =33; 540 000,00 грн./712 800,00 грн. = 25/33. Тому частина квартири у розмірі 25/33 була придбана, хоча і в період шлюбу, проте за його особисті кошти, і не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався в рішенні на положення ст. 41 Конституції України, стст. 15, 16, 368 ЦК України, стст. 60, 61, 63, 65, 68, 70 СК України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у шлюбі з 05.02.2010, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року. Від шлюбу сторони по справі мають дитину - ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За Договором купівлі-продажу квартири від 22.12.2016, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_7 купив належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 540 000 грн., що еквівалентно 20 000,00 дол. США.

Квартира, що продавалась належала продавцю: Ѕ частина - на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею Десятинна 14.11.1995 за реєстраційним № 1/8092-5427, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.02.1996, реєстровий № 3187; Ѕ частина - на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.06.2016 Ковальчуком С.П., реєстровий № 4451 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.06.2016.

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_2 купив належну продавцям на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Квартиру було придбано за 712 800 грн.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи, викладені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам позовної заяви, всі були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у ст. 57 цього Кодексу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з посиланням на положення ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України задоволенню не підлягають, оскільки нею не доведено факту, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відхиляючи вимоги ОСОБА_1 щодо відступлення від рівності часток з огляду на те, що малолітня дитина сторін по справі донька - ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час проживає з матір`ю, суд зазначив, що цей факт не є підставою для збільшення її частки у спільному майні подружжя. Інших доводів на обґрунтування своїх первісних позовних вимог позивачем наведено не було, як і не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для збільшення частки позивача у спільному майні.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

ОСОБА_1 не довела, що спірну квартиру було придбано повністю за спільні сумісні кошти подружжя. Той факт, що при укладенні Договору купівлі-продажу вказаної квартири вона як дружина надавала згоду на придбання квартири і квартира була придбана в інтересах сім`ї не спростовує того факту, що частина коштів, витрачена на придбання квартира була отримана ОСОБА_2 від продажу його особистого майна.

Також суд першої інстанції правильно провів розрахунок часток в квартирі відповідно до суми коштів, які становлять особисту власність ОСОБА_2 та частку, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді