МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/9769/16-ц
Провадження № 22-ц/812/42/22
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого Темнікової В.І.,
суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,
за участі представника відповідача- Константиновської Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду, за позовом Національного Університету кораблебудування імені адмірала Макарова до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, -
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року Національний Університет кораблебудування ім. адмірала Макарова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, яка надійшла до суду 28 липня 2021 року, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту №КН-104/02 від 26 грудня 2003 року у сумі 13 920,00 грн, пеню у розмірі 23 892,26 грн, 3 відсотки річних у розмірі 2 754,50 грн, інфляційні втрати у розмірі 18 114,60 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що Національний університет є вищим навчальним закладом, що надає освітні послуги. 26 грудня 2003 року між Українським державним морським університетом імені адмірала Макарова, правонаступником якого є Національний університет кораблебудування ім. адм. Макарова, та ОСОБА_1 була укладена угода № КН-104/02 про надання цільового пільгового державного кредиту на здобуття вищої освіти. За п.1 угоди ОСОБА_1 отримав кредитні кошти на здобуття вищої освіти за спеціальністю «Олімпійський та професійний спорт» в сумі 2400 грн. строком на 1 навчальний рік та 9600 на весь термін навчання. Відповідно до п.6 угоди одержувач кредиту зобов`язувався повернути всю суму кредиту протягом п`ятнадцяти років, сплачуючи кожного року через банк 1/15 частину від загальної суми та 3 відсотка річних за користування ним після закінчення навчання починаючи з 12 місяця, а в разі відрахування з третього місяця після відрахування п.п. 3.3.угоди.
Відповідач наказом № 593 уч від 30 серпня 2002 року був зарахований студентом 1 курсу університету, а 30 червня 2006 року відрахований з університету у зв`язку із успішним закінченням навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр з присвоєнням кваліфікації та отримав диплом. Проте, взяті на себе зобов`язання за угодою відповідач не виконує належним чином, ухиляється від повернення кредиту.
Відповідно до п. 6.1. Угоди КН-104/02 від 26 грудня 2003 р. про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, одержувач кредиту повертає використаний кредит на навчання у сумі 9600 грн. та відсотки за користування у сумі 4320 грн до 31 грудня кожного року 1/15 частину, починаючи з 1 липня 2007 року по 1 липня 2022 року. Відповідно до п. 7.2. Угоди, у випадку ухилення одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач сплачує пеню у розмірі подвійної кредитної ставки НБУ від неповернутої в строк суми.
Враховуючи ухилення відповідача як одержувача кредиту від виконання обов`язку по поверненню коштів, а також керуючись п. 18, 20 Порядком пільгового кредитування для здобуття професійної (професійно- технічної), фахової передвищої та вищої освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 р. № 673 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 р. № 1259), позивач просив задовольнити позов.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2021 року позов Національного Університету кораблебудування імені адмірала Макарова до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова заборгованість за цільовим пільговим державним кредитом №КН-104/02 від 26.12.2003 року для здобуття вищої освіти у загальному розмірі 58 681 грн, 36 коп., з яких: за тілом кредиту - 9 600,00 грн, за відсотками за користування кредитом - 4 320,00 грн, пеня - 23 892,26 грн, три відсотка річних - 2 754,50 грн та інфляція - 18 114,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 378 грн 00 коп.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Константиновську Н.П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.
В апеляційній скарзі посилається на недоведеність позивачем стверджень про те, він пропонував відповідачу сплатити заборгованість за цільовим пільговим державним кредитом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем повідомлень № 69-22/1757 від 26 червня 2007 року; № 28-69-22 від 08 січня 2008 року; № 1149/69-22 від 30 квітня 2008 року; 69-22/830 від 22 березня 2010 року, а також претензій 05 грудня 2011 року за № 69-22/5008, 17 лютого 2012 року за №69-22/526, 25 березня 2013 року за №69-22/113, які останній надсилав за місцем проживання відповідача. Тому дані документи апелянт вражає неналежними доказами факту повідомлення про невиконання ним зобов`язання.
Під документом, що встановлює прострочення виконання зобов`язання прийнято вважати заяву стягувача (претензію або тотожний за юридичним значенням документ) про прострочення платежу, передану боржнику безпосередньо стягувачем або надіслану боржникові поштою зі зворотним повідомленням, або передану через нотаріуса в порядку, передбаченому ст. 84 Закону України «Про нотаріат».
Стверджує, що жодних листів з вимогою про усунення порушення стосовно зобов`язання із зазначенням у листі вимоги стислого змісту порушених зобов`язань, від позивача він не отримував, у зв`язку з чим був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги позивача, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. На підтвердження цього звертає увагу суду, що позивачем не представлено до суду копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, на які він посилається.
Також зазначає, що згідно угоди від 26 грудня 2003 року наданий державний кредит, загальна сума якого становить 9 600,00 гривень, апелянт зобов`язаний повертати до 31 грудня кожного року по 1/15 частині від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним, починаючи з 01 липня 2007 року до 01 липня 2022 року (п. 6.1 Угоди). Тобто термін виконання зобов`язання за спірною угодою ще не закінчився.
Порядок надання пільгових довгострокових кредитів для здобуття вищої освіти молодим громадянам та їх пільгового погашення визначає Кабінет Міністрів України. Згідно з п.26 ч.1 ст.62 Закону України «Про вищу освіту», особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на отримання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1,3, 22, 23,24 Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою КМУ від 16 червня 2003 року №916, на умовах, визначених цим Порядком, цільовий пільговий державний кредит для здобуття вищої освіти за денною, вечірньою та заочною формою навчання у вищих навчальних закладах незалежно від форми власності можуть одержати молоді громадяни України, які успішно склали вступні іспити або навчаються на будь - якому курсі вищого навчального закладу. Одержувач кредиту, який після закінчення закладу освіти працював безперервно за фахом не менше ніж п`ять років за основним місцем роботи у державному або комунальному закладі чи установі, кредит та відсотки за користування ним не повертає, що підтверджується щороку на момент оплати довідкою з місця роботи. Строк повернення кредиту продовжується на підставі змін, внесених до угоди, на період, зокрема призиву одержувача кредиту на строкову військову службу або військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період.
З 14.12.2007 р. по 06.11.2015 р. та з 07.11.2015 р. по 01.08.2018 р. апелянт проходив службу в Національній поліції України, що підтверджував щороку, надаючи позивачу на момент оплати довідку з місця роботи.
На теперішній час він проходить службу у лавах Збройних Сил України, приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримання збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській обійстях, забезпечення їх здійснення, є учасником бойових дій.
Крім того, посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду.
Так, позивач звернувся до суду у жовтні 2016 року з позовом до нього про стягнення заборгованості за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви яка надійшла до суду 28 липня 2021 року, просив суд: стягнути на свою користь заборгованість за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту № КН-104/02 від 26 грудня 2003 року у сумі 13920,00 грн; пеню у розмірі 23 892,26 грн, 3 відсотки річних у розмірі 2754,50 грн, інфляційні втрати у розмірі - 18114,60 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 грн.
За спірною угодою відповідач зобов`язаний повертати до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним, починаючи з 01 липня 2007 року до 01 липня 2022 року (п. 6.1 Угоди). Отже, позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Тож на момент звернення позивача до суду до всіх платежів по кредиту до жовтня 2013 року сплив строк позовної давності для пред`явлення вимог по ним. Суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, чим позбавив його можливості заявити про сплив строків позовної давності, тому апелянт вважає, що має право просити про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин в апеляційній інстанції.
31 січня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Константиновську Н.П. надіслав апеляційному суду заперечення, в яких, повторюючи доводи апеляційної скарги, вказав, що оскільки позовна давність до основної вимоги позивача за період до 01 січня 2016 року спливла до звернення позивача до суду, то позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення пені.
Від позивача надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що справа розглядалась тривалий час, мінявся склад суду. Між тим, відповідач у судовому засіданні визнав факт укладання договору на здобуття вищої освіти з позивачем, наявність заборгованості за ним та позовні вимоги щодо її стягнення (а. с. 75-76).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Як видно з матеріалів справи, відповідач під час її розгляду судом заяв письмових або усних про застосування позовної давності не заявляв.
Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (постанови ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15, від 18.03.2015 № 6-25цс15). Крім того, зауважує, що заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14) та повинна містить вичерпні обґрунтування щодо позовних вимог (ухвала ВССУ від 02.09.2015 р.)
Відповідач знав про розгляд судом позовних вимог до нього, брав участь у судових засіданнях, проте не скористався наданими йому законодавством правами та не зробив з власної волі заяву про застосування позовної давності. Більш того, визнав вимоги позивача у судовому засіданні під час розгляду справи.
За такого, посилання відповідача на незастосування судом позовної давності, як на підставу для визнання рішення від 06.10.2021р. незаконним, є безпідставними та суперечать висновкам Верховного Суду з даного питання.
Крім того, вказує, що згідно укладеної між сторонами угоди від 26 грудня 2003 року ОСОБА_1 зобов`язався надавати щорічно після закінчення навчання протягом строку повернення кредиту до університету (позивач) документи, які є підставою для звільнення його від повернення кредиту (п.3.4 Угоди). Сторони домовились, що кредит та відсотки за користування ним не повертаються у разі відпрацювання одержувачем кредиту не менше 5 років після закінчення університету в державному або комунальному закладі чи установі в сільській місцевості (п.6.4 Угоди), що відповідало положенням Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженому Постановою КМУ від 16.06.2003р. №916
На дату ухвалення рішення судом Постанова №916 є діючою. Згідно, пункту 26 Постанови №916 (в редакції від 31.08.2018р.) Одержувач кредиту, який після закінчення вищого навчального закладу пропрацював за фахом не менше ніж 5 років у державному або комунальному закладі чи установі у сільській місцевості, кредит та відсотки за користування ним не повертає, що підтверджується щороку на момент оплати довідкою з місця роботи.
Відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за Угодою інформацію про своє місце роботи до університету щорічно не надавав, відповідно підстави для не нарахування заборгованості у університету були відсутні. Більш того, як видно з копії трудової книжки, яку відповідач надав з апеляційною скаргою, 01.07.2006р. його було прийнято оператором технологічної лінії 4 розряду на ТОВ «Екотранс» (приватна власність), звільнився він з цього підприємства 30.11.2007р.
Далі, з 14.12.2007р. його прийнято на службу до органів внутрішніх справ, з якої він звільнився 06.11.2015р., що також підтверджується довідкою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 11.03.2021р., що була надана апелянтом разом з апеляційною скаргою.
Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких документів, на підтвердження надання відповідачем до університету відомостей про його роботу за фахом не менше 5 років у державному або комунальному закладі чи установі у сільській місцевості.
За такого, ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов`язання за п.6.4 Угоди, не відпрацював у сільській місцевості визначений державою строк. Документи, надані відповідачем спростовують доводи апелянта про дотримання ним умов Угоди, відповідно підстави для звільнення його від сплати заборгованості за кредитом та відсотками за ним відсутні, що і було зазначено судом при ухваленні рішення від 01.10.2021р.
Суд, встановивши дійсні обставини справи, правомірно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити частково, стягнувши з відповідача тільки заборгованість за кредитом у розмірі 9600грн. та нараховані відсотки у розмірі 4320грн., надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, також посилалася на те, що нарахований розмір пені є не співмірним з розміром заборгованістю за кредитом, що нарахування і пені, і 3% річних, і інфляційних втрат фактично є подвійним нарахуванням штрафних санкцій, а також на те, що відповідач користується пільгами, передбаченими Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній міні не відповідає.
Так, приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наказом №593уч від 30 серпня 2002 року ОСОБА_1 був зарахований студентом першого курсу денної форми навчання до Українського державного морського технічного університету ім. адмірала С.Й. Макарова за кредитом.
26 грудня 2003 року між Українським державним технічним університетом ім. адм. Макарова та ОСОБА_1 була укладена угода №КН-104/02 про надання цільового пільгового державного кредиту за здобуття вищої освіти. Указом Президента України від 25 березня 2004 року №366/2004 Українському державному морському технічному університету імені адмірала Макарова надано статус Національного та перейменовано на Національний університет кораблебудування імені адміралі Макарова.
На виконання даної угоди ОСОБА_1 був наданий державний кредит на весь термін навчання, загальна сума якого становить 9 600,00 гривень. Одержувач зобов`язаний повертати до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним у сумі 4 320,00 грн, починаючи з 01 липня 2007 року до 01 липня 2022 року (п. 6.1 Угоди). Також сторони погодили, що у випадку ухилення Одержувача від повернення кредиту чи відсотків за користуванням ним Одержувач кредиту сплачує УДМТУ пеню у розмірі подвійної кредитної ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми (п. 7.2. Угоди).
Наказом Національного університету кораблебудування ім. адм. Макарова № ЗН уч від 30 червня 2006 року у зв`язку із захистом дипломного проекту присвоєно кваліфікацію балакав з видачею диплому,відповідача було відраховано з університету.
Відповідачу пропонувалось сплатити заборгованість за цільовим пільговим державним кредитом, що підтверджується повідомленнями №69-22/1757 від 26 червня 2007 року; №28-69-22 від 08 січня 2008 року; №1149/69-22 від 30 квітня 2008 року; 69-22/830 від 22 березня 2010 року.
Також позивачем 05 грудня 2011 року за №69-22/5008 на адресу відповідача було надіслано претензію на суму 5 632,59 грн, з якої вбачається, що на підставі ігнорування листів повідомлень щодо не виконання умов укладеної Угоди №КН-104/02, не повернення кредиту у розмірі 9 600,00 грн та відсотків за користування кредитом в розмірі 4 320,00 грн, згідно п. 7.2. Угоди КН-104/02 було нарахована пеня у розмірі 1 456,77 грн. Претензією, надісланою на адресу відповідача 17 лютого 2012 року за №69-22/526, відповідача повідомлено про нарахування пені у розмірі 1 591,97 грн. Претензією від 25 березня 2013 року за №69-22/1131 ОСОБА_1 повідомлено про нарахування пені у розмірі 2 316,80 грн.
Докази про те, що відповідач після закінчення навчального закладу погашав кредит, чи має інші підстави, встановлені законом чи договором його не погашати, суду не надані.
Угодою № КН-104/02 від 26.12.2003 року передбачено, що у випадку ухилення Одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач сплачує УДМТУ пеню у розмірі подвійної ставки національного банку від неповернутої в строк суми (п.7.2).
Відповідно до розрахунків позивача за період прострочення заборгованості з 01 липня 2007 року та станом на 01.01.2021 року, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 9 600,00 грн, за відсотками за користування ним 4 320,00 грн, заборгованість за пенею становить 23 892,26 грн., три відсотка річних становить 2 754,50 грн та інфляція 18 114,60 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач отримав кредит на навчання, однак своїх зобов`язань за договором не виконував, а тому сума заборгованості разом із відсотками, пенею, 3-х відсотків річних та інфляції в сумі 58 681,36 грн. підлягає стягненню з нього на користь позивача.
Також суд першої інстанції прийняв до уваги, що у судовому засіданні, яке відбулось 27.02.2020 року відповідач позов визнав, про що зазначено у журналі судового засідання на а.с. 75-76.
Зазначив суд також про те, що пунктом 6.4 Угоди № КН-104/02 від 26 грудня 2003 року передбачено, що строк повернення кредиту продовжується на період строкової військової служби. У матеріалах справи наявні докази того, що відповідач перебуває на військовій службі, однак відсутні докази, що ця служба є строковою військовою службою.
Переглядаючи рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2, 3, 6 ст. 11 Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), порядок реалізації права молоді на освіту, державні гарантії її здобуття, визначення прав та обов`язків учасників навчально-виховного процесу регулюються законодавством про освіту. Молоді громадяни можуть одержувати за рахунок коштів державного чи місцевих бюджетів пільгові довгострокові кредити для здобуття освіти у вищих навчальних закладах за різними формами навчання, незалежно від форм власності, що діють на території України. Порядок надання пільгових довгострокових кредитів для здобуття вищої освіти молодим громадянам та їх пільгового погашення визначає Кабінет Міністрів України.
Згідно з п. 26 ч. 1 ст. 62 Закону України «Про вищу освіту», особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на отримання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Станом на 2003 рік діяв Порядок надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затверджений Постановою КМУ від 16.06.2003р. № 916.
26 грудня 2003 року у відповідності до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого Постановою КМУ від 16.06.2003р. №916, між Українським державним морським технічним університетом імені адмірала Макарова, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 була укладена угода № КН-104/02 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти (далі-Угода) за формою, затвердженою Міністерством освіти та науки України.
Згідно даної Угоди ОСОБА_1 був наданий державний кредит на весь термін навчання, загальна сума якого становить 9 600,00 гривень. ОСОБА_1 зобов`язався повертати до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним у сумі 4 320,00 грн, починаючи з 01 липня 2007 року до 01 липня 2022 року (п. 6.1 Угоди). Також він зобов`язався надавати щорічно після закінчення навчання протягом строку повернення кредиту до університету документи, які є підставою для звільнення його від повернення кредиту (п.3.4 Угоди).
Сторони домовились, що кредит та відсотки за користування ним не повертаються у разі відпрацювання одержувачем кредиту не менше 5 років після закінчення університету в державному або комунальному закладі чи установі в сільській місцевості (п.6.4 Угоди), що відповідало пункту 26 Порядок надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затверджений Постановою КМУ від 16.06.2003р. №916.
На дату ухвалення судом рішення діяв Порядок пільгового кредитування для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, затверджений Постановою КМУ № 673 від 29.08.2018р. з наступними змінами, п.23 якого також передбачено, що одержувач кредиту, який після закінчення закладу освіти працював безперервно за фахом не менше ніж п`ять років за основним місцем роботи у державному або комунальному закладі чи установі, що розташовані у сільській місцевості, кредит та відсотки за користування ним не повертає, що підтверджується щороку на момент оплати довідкою з місця роботи.
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Угодою щодо щорічного після закінчення навчання та протягом строку повернення кредиту надання до університету документів, які є підставою для звільнення його від повернення кредиту.
Згідно наданої суду копії трудової книжки, після видачі наказу позивача № ЗН уч від 30 червня 2006 року про відрахування відповідача з університету у зв`язку із захистом дипломного проекту та присвоєнням кваліфікації балакав і видачею диплому, його 01.07.2006р. його було прийнято на роботу оператором технологічної лінії 4 розряду в ТОВ «Екотранс», 30.11.2007р. він був звільнений за ст. 38 КЗпП України. Дане товариство не відноситься до державного або комунального закладу чи установи, що розташовані у сільській місцевості.
З 14.12.2007р. по 06.11 2015р. відповідач проходив службу в УМВС України в Миколаївській області, що також підтверджується як довідкою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, так і записами в трудовій книжці. Дана установа також розташована не у сільській місцевості. Як уточнила в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 проходив службу в м. Миколаєві.
Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких документів на підтвердження відпрацювання та надання відповідачем до університету відомостей про його роботу не менше 5 років у державному або комунальному закладі чи установі у сільській місцевості, що надавало б йому право на неповернення отриманого кредиту, а надані ним докази навпаки спростовують доводи апелянта щодо наявності підстави для звільнення його від обов`язку сплати заборгованості за кредитом та відсотками, що і було зазначено судом при ухваленні рішення від 01.10.2021р.
При цьому колегія суддів враховує, що відпрацювати після закінчення університету відповідач повинен був не в будь-якому державному або комунальному закладі чи установі, а розташованому саме в сільській місцевості, що відповідачем виконано не було.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги через не надання належних доказів повідомлення апелянта про невиконання ним зобов`язання та направлення належних документів (претензії або тотожного за юридичним значенням документу) про прострочення платежу, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги позивача, або ж виконати їх, що термін виконання зобов`язання за спірною угодою ще не закінчився, а також необхідності застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.
Обов`язок добровільного виконання зобов`язання з повернення кредиту та відсотків за його користування встановлений п. 3.3 укладеної між сторонами угода №КН-104/02 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 26 грудня 2003 року, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язався повернути протягом 15 років всю суму надану УДМТУ кредиту та 3% річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з 12 місяця, а уразі відрахування із УДМТУ, починаючи з третього місяця після відрахування, а також п. 6.1, який передбачає, що одержувач кредиту повертає використаний ним на навчання кредит у сумі 9600 грн. та відсотки за користування ним у сумі 4 320 грн готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок УДМТУ до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним, починаючи з 01 липня 2007 року до 01 липня 2022 року.
Ніякого додаткового інформування відповідача про невиконання ним зобов`язання чи про наявність у нього заборгованості, умови договору не містять.
Отже, обов`язок повернути отримані кошти витікає з умов укладеного між сторонами кредитного договору.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що у зв`язку з несплатою періодичних платежів у позивача відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України виникло право вимагати дострокового повернення тіла кредиту та процентів за кредитним договором, строк дії якого сторонами було визначено до 2022 року.
В той же час колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача в апеляційній скарзі на необхідність застосування строку позовної давності до всіх платежів по кредиту до жовтня 2013 року, виходячи з наступного.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Відповідно до ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Дана справа перебуває в провадженні суду тривалий час, починаючи з жовтня 2016р. та неодноразово призначалася до розгляду в судову засіданні. Відповідач був проінформований про розгляд справи судом та повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи.
Так, в матеріалах справи знаходяться заява відповідача від 29.08.2019р. про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 71), особиста розписка відповідача про отримання в суді повістки на 22.04.2020р. (а.с.77), заява відповідача від 07.04.2020р. про розгляд справи у його відсутності з проханням долучити до матеріалів справи документи, а саме 2 довідки про проходження служби, копію трудової книжки, паспорту (а. с.78-83), повістка про виклик на 28.07.2021р., яка була вручена його дружині (а. с. 108-109), повідомлення командування в/ч НОМЕР_1 , що відповідач не може з`явитися в судове засідання на 28.07.2021р. (а. с. 134), заява відповідача від 16.07.2021р. про розгляд справи у його відсутність, в якій відповідач просив надані ним раніше пояснення вважати дійсними (а. с. 136).
Крім того, в судовому засіданні 27.02.2020р. відповідач приймав участь особисто, визнав позов та не просив застосувати строк позовної давності (а. с. 75).
Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачу будо відомо про розгляд справи судом першої інстанції, він з`являлася за викликом до суду, направляв заяви про розгляд справи у його відсутності та про долучення до матеріалів доказів, а отже мав реальну можливість скористатися своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.
Отже, принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, судом першої інстанції порушено не було.
Як зазначено в апеляційній скарзі, підставою для застосування строку позовної давності судом апеляційної інстанції на думку апелянта є те, що суд розглянув справу у його відсутності, чим позбавив його можливості заявити про застосування строку позовної давності, що не відповідає наведеним матеріалам справи.
Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).
Отже, оскільки суд першої інстанції декілька разів повідомляв належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, він з`являвся до суду на виклик, визнавав позов у судовому засіданні, писав заяви щодо ходу розгляду справи ( про розгляду справи у його відсутність, ознайомлення з матеріалами справи, долучення до матеріалів справи доказів), а тому мав реальну можливість написати та подати до суду також заяву про застосування строку позовної давності до винесення рішення у справі, але не зробив цього, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності на стадії апеляційного провадження.
Приймаючи рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що позивач не звертався до відповідача з вимогою дострокового погашення заборгованості до звернення з позовом до суду, так як направлені позивачем повідомлення та претензії стосувалися погашення поточної заборгованості та пені, що свідчить про те, що позивачем не було змінено строк кредитування.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом у сумі 9600грн. та проценти за користування кредитом у розмірі 4320 грн.
В той же час, колегія суддів вважає, що у справі наявні підстави для зменшення суми нарахованої пені, виходячи з наступного.
За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
Законом України від 20 травня 2014 року №1275-V11 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 521/12726/16-ц (№ 61-16144св18) роз`яснив, що банки не мають права нараховувати штрафні санкції, пеню, а також відсотки за користування кредитом військовослужбовцям. Ця заборона діє впродовж особливого періоду, який почався 18 березня 2014 року і триває дотепер.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі N 205/1993/17-ц (касаційне провадження N 61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 N303/2014 "Про часткову мобілізацію" (Указ N 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Відповідачем надані до суду докази про те, що він перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 05 квітня 2019 року по теперішній час, згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.02.22р. приймав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській областях, є учасником бойових дій.
Отже, відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач позбавлений можливості нараховувати відповідачу пеню за користування кредитом, починаючи з 05 квітня 2019р. і до закінчення особливого періоду.
Водночас з доданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що пеня за цей період часу нарахована. Виходячи з розрахунку заборгованості позивача, загальний розмір нарахованої пені становить 23892,26грн. Розмір нарахованої позивачем пені за період, починаючи з квітня 2019р. за кожним розрахунком, на яку підлягає зменшенню її розмір становить 467,33 грн.
Таким чином розмір пені за період з 01.01.2008р. до квітня 2019р. становить 2619,31грн (3086,44-467,33= 2619,31); з 01.01.2009р. до квітня 2019р.-2408,76 грн (2876,09-467,33= 2408,76); з 01.01.2010р. до квітня 2019р.- 2201,62 грн (2668,95-467,33+2201,62); з 01.01.2011р. до квітня 2019р.-2033,77 грн. (2501,10-467,33=2033,77); з 01.01.2012р. до квітня 2019р.-1889,93 грн. (2357,26-467,33=1889,93); з 01.01.2013р. до квітня 2019р.-1749,69грн (2217,02-467,33=1749,69); з 01.01.2014р. до квітня 2019р.-1619,29грн. (2086,62-467,33=1619,29); з 01.01.2015р. до квітня 2019р. - 1429,47грн. (1896,80-467,33=1429,47); з 01.01.2016р. до квітня 2019р. - 959,97грн. (1427,30-467,33=959,97); з 01.01.2017р. до квітня 2019р. - 629,85грн. (1097,18-467,33=629,85); з 01.01.2018р. до квітня 2019р. - 384,71грн. (852,04-467,33=384,71); з 01.01.2019р. до квітня 2019р.-66,82 грн.(534,15-467,33= 66,82). Отже, загальна сума пені за період з 01.01.2008р. до квітня 2019р. становить 17993,19грн.
Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити.
Отже, положення ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15.
Умовами договору передбачено, що у випадку ухилення від повернення кредиту чи відсотків за користуванням ним Одержувач кредиту сплачує УДМТУ пеню у розмірі подвійної кредитної ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми (п. 7.2. Угоди).
Загальний розмір нарахованої позивачем пені за період з 01.01.2008р. до квітня 2019р. становить 17993,19грн., тоді як сума заборгованості 13920грн., тобто сума пені (неустойки) значно перевищує розмір збитків.
За такого колегія суддів вважає можливим зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 13000 грн., що буде відповідати завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.
В той же час, колегія суддів не погоджується з доводами представника апелянта, що стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат за ст. 625 ЦК України є накладенням на відповідача подвійних штрафних санкцій, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, як і нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України проценти, за своєю суттю мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 23 жовтня 2019 року № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та 27 листопада 2019 року № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19). У зв`язку з цим вони не підпадають і під обмеження, передбачені пунктом 15 ст. 14 Закону України від 20 грудня 1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (постанова КЦС ВС № 749/298/19 від 28.10.2020р.).
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.
Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, за умови заяви сторони про застосування строку позовної давності, зробленої до ухвалення судом рішення у справі, чого відповідачем зроблено не було.
Тому у суду була відсутня підстава для обмеження нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України останніми 3 роками, які передували зверненню кредитора з позовом.
Розрахунок нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, позивачем зроблено правильно, відповідає умовам угоди і вимогам закону.
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, а саме: 3 відсотків річних у розмірі 2754,50 грн, інфляційних втрат у розмірі - 18114,60 грн.
З огляду на вищенаведені мотиви та на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині визначення суми пені та загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме зменшення суми пені з 23892,26грн. до 13000грн. та загальної суми заборгованості з 58681,36грн. до 47789,10грн.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстави для скасування рішення в цілому, в межах доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1378грн. Оскільки позовні вимоги банку задовольняються частково, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (81%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1116,18 грн (1378х81%=1116,18).
В той же час, відповідач за подачу апеляційної скарги сплатив 2067грн. Його вимоги задоволені відповідно на 19%, тому з позивача на його користь підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 392,73 грн.
Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За такого з відповідача на користь позивача у результаті взаємозаліку підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 723,45 грн.(1116,18-392,73=723,45).
З урахуванням викладеного рішення суду підлягає зміні також в частині вирішення вимог про стягнення судового збору з ухваленням рішення про стягнення на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі 723,45 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374,376,381,382 ЦПК України, судова колегія, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.
Позов Національного Університету кораблебудування імені адмірала Макарова до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова (, місце знаходження 54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України,9) заборгованість за цільовим пільговим державним кредитом № КН-104/02 від 26.12.2003 року для здобуття вищої освіти у загальному розмірі 47789,10грн., з яких: за тілом кредиту - 9 600,00 грн, за відсотками за користування кредитом - 4 320,00 грн, пеня - 13 000,00 грн, три відсотка річних - 2 754,50 грн та інфляція - 18 114,60 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова судовий збір у розмірі 723 грн.45 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 24 лютого 2022 року.