П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позов обґрунтовував тим, що з 01.04.2011 року по 13.11.2015 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2015 затверджено мирову угоду між сторонами, відповідно до якої син залишився проживати з матір`ю, а позивач зобов`язався сплачувати аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 7 000 грн.

У червні 2019 року відповідач привезла йому дитину на вихідні і не забрала її, з часу їх спільній син постійно проживає з ним, а мати жодної участі у житті дитини не приймає.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.05.2020 р. місце проживання дитини визначено з батьком. Незважаючи на те, що син проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, останній в повному обсязі сплачував і продовжує сплачувати аліменти на користь відповідача, за вказаний період сплатив аліменти в сумі 105 100 грн.

За міркуванням позивача наявність заочного рішення, яким визначено місце проживання дитини з ним, існування виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів та не вчинення відповідачем жодних дій, спрямованих на завершення виконавчого провадження або на повернення отриманих коштів, свідчать про безпідставність набуття відповідачем аліментів.

Окрім того, відповідно до розписки від 23.08.2018 р. відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 280 000 грн. для покращення житлових умов їх сина шляхом продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та придбання двокімнатної квартири в містах Ірпінь , Буча чи Гостомель у строк до 23.08.2020 р. Сторони у вказані розписці зазначили, що у разі невиконання вказаних умов відповідач зобов`язувалася повернути позивачу вказані кошти на протязі 10 днів з відповідної вимоги. 21.05.2020 відповідачем було придбано однокімнатну квартиру у м. Бровари, що є порушенням встановлених розпискою домовленостей. При цьому мета - покращення житлових умов дитини досягнута не була, оскільки була придбана квартира у м. Бровари однакового розміру з відчуженою квартирою в м. Києві. За таких умов грошові кошти в сумі 280 000 грн. були отримані відповідачем без достатньої на те правової підстави, тому відповідно до вимог частини 1 статті 1212 ЦК України ці кошти підлягають поверненню позивачу.

До початку розгляду справи по суті позивач збільшив розмір вимог про стягнення безпідставно отриманих відповідачем аліментів до 182 100 грн. у зв`язку із збільшенням періоду їх безпідставного отримання.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу , в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

15.12.2021 року відповідач направила відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись із доводами викладеними у апеляційній скарзі, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

В ході розгляду справи судом встановлено, що з 01.04.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2015 шлюб сторін розірвано.

Ухвалою від 13.11.2015 суд визнав укладену сторонами на основі взаємних поступок та домовленостей мирової угоди, відповідно до умов якої після розірвання їх шлюбу син залишається проживати з матір`ю, а батько зобов`язується сплачувати аліменти на його утримання в розмірі, не меншому ніж 7 000 грн. щомісяця, та брати участь у додаткових витратах.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 пред`явила ухвалу про визнання мирової угоди до примусового виконання, за нею було відкрите виконавче провадження № 56278907.

З розрахунку заборгованості за сплати аліментів від 27.08.2018 року, складеного державним виконавцем Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, вбачається, що позивач своєчасно та в повному обсязі сплачував аліменти на утримання сина, станом на 01.09.2018 заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

З червня 2019 року дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. При цьому позивач продовжує сплачувати аліменти.

В порядку примусового виконання ухвали суду від 13.11.2015 про стягнення аліментів за період з червня 2019 р. по липень 2021 р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліментів в загальній сумі 182 100 грн.

07.05.2020 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про визначення місця проживання малолітнього сина сторін з батьком (цивільна справа № 753/572/20).

Ухвалою суду від 14.01.2021 було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про перегляд вищевказаного заочного рішення, після чого ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року -залишене без змін.

Стосовно обставин щодо іншої позовної вимоги ОСОБА_1 судом було встановлено, що 23.08.2018 р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 280 000 грн., про що видала відповідну розписку.

З тексту розписки вбачається, що зазначені кошти були надані позивачем та отримані ОСОБА_2 для поліпшення житлових умов їх сина шляхом продажу відповідачем належної їй однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та придбання натомість двокімнатної квартири в містах Ірпінь , Буча чи Гостомель .

Згідно з умовами, зафіксованими у вищевказаній розписці, відповідач зобов`язалась придбати двокімнатну квартиру у строк до 23.08.2020 р. У разі, якщо вона в зазначений строк не зможе підтвердити цей факт, ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути кошти позивачу у десятиденний термін після надходження відповідної вимоги.

Відповідно до інформаційної довідки № 209807826 від 21.05.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 11.03.2020 р. придбала однокімнатну квартиру у м. Бровари, що не відповідає умовам домовленості між сторонами.

Оскільки відповідачем була придбане не двокімнатна, а однокімнатна квартира, майже ідентичної площі з тією, що була відчужена в м. Києві, місцезнаходження квартири не відповідає домовленості сторін, 07.09.2020 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення грошових коштів в сумі 280 000 грн., проте відповідач кошти не повернула.

В своєму рішенні суд першої інстанції керувався положеннями закону, що регулюють правовідносини зі стягнення безпідставно набутих коштів. Зокрема, суд першої інстанції слушно зазначав, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

За загальною умовою виконання зобов`язання, встановленою статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Отже, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).

В даній справі позивачем було заявлено дві позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, а саме: безпідставно набутих аліментів та стягнення 280 000 грн., переданих відповідачу на покращення житлових умов дитини.

Стосовно вимог про стягнення безпідставно отриманих аліментів колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції серед іншого виходив з недоведеності факту проживання дитини разом з батьком. Дані висновки суду першої інстанції колегія суддів не може вважати обґрунтованими.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх посилань щодо того, що дитина з червня 2019 року проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, позивач надав ряд доказів, а саме: копію довідки від 05.12.2019 року, виданої старшим інспектором СЮП Дарницького УП ГУНП у м. Києві майором поліції Литвиненко В., копію довідки №37 від 14 листопада 2019 року видану ОСББ «Позняки-Комфорт», копію договору оренди житлового приміщення від 24.03.2016 року. Дана обставина також встановлена і заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року у справі №753/572/20, яке вже набрало законної сили під час розгляду справи в суді першої інстанції. На час розгляду апеляційної скарги у даній справі апеляційна скарга на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року була відхилена.

Від іншої сторони у справі належних доказів, які б спростовували зазначене твердження позивача та ставили під обґрунтований сумнів представлені ним докази до суду представлено не було. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про належне доведення позивачем посилання на проживання дитини сторін разом з батьком та знаходження її на його утриманні.

Іншою підставою для відмови у задоволенні зазначеної вимоги позивача суд першої інстанції зазначив положення ст. 1215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Суд першої інстанції вважав, що спірні суми є аліментами, що були виплачені в добровільному порядку за відсутності рахункової помилки і недобросовісності з боку набувача.

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що дійсно безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню у разі одночасного існування трьох вимог:

1. сплати їх добровільно;

2. відсутності рахункової помилки;

3. відсутності недобросовісності набувача.

В той же час, при вирішення справи, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказані аліменти були сплачені в рамках відкритого виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За таких умов, сплата коштів в рамках виконавчого провадження не може вважатися такою, що відбувається в добровільному порядку. Таким чином апеляційний суд констатує відсутність в даному випадку існування усіх передбачених ст. 1215 ЦК України умов, які б перешкоджали стягненню з відповідача спірних коштів.

Вищевказана вимога підлягає до задоволення, оскільки аліменти мають цільовий характер, мають бути витрачені виключно на утримання дитини, чого в даному випадку зроблено не було, що також не заперечувалось і представником відповідача в суді апеляційної інстанції, яка зазначала, що такі кошти відповідач на утримання дитини фактично не витрачала, а здійснювала їх накопичення.

Стосовно вимог позивача про стягнення 280 000 грн. колегія суддів зазначає наступне:

З представленої до суду розписки (а.с. 39) вбачається, що позивач надав відповідачу кошти у зазначеному розмірі на певних умовах.

Зокрема, відповідач зобов`язалась продати однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та придбати з метою поліпшення житлових умов дитини сторін двокімнатну або більше квартиру в чітко визначених населених пунктах, а саме: АДРЕСА_2 . При цьому, вказана розписка містила зобов`язання про те, що у разі, якщо відповідач не виконає вищевказану умову до 23.08.2020 року, вона зобов`язана повернути отриману нею суму від позивача за його вимогою.

В ході розгляду справи було встановлено, що відповідач відчужила квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак, вимогу про придбання двокімнатної квартири у перерахованих вище населених пунктах не виконала, так як придбала однокімнатну квартиру в м. Бровари, приблизно такого ж розміру, що і відчужила. Підтвердив вказані обставини в судовому засіданні і представник відповідача. З таких умов, суд констатує як невиконання відповідачем умов прийнятого згідно розписки зобов`язання, так і наявність у позивача права вимоги повернення переданих відповідачу коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що дана вимога була заявлена за процедурою повернення безпідставно отриманих коштів, в той же час, як підстави для отримання таких коштів, так і обов`язок їх повернення, виникає з договору сторін, що не може вважатися безпідставним набуттям майна. За таких умов суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені в рамках даної справи.

З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

У діючому процесуальному законодавстві існує принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.

В даному випадку суд чітко розуміє суть вказаних позивачем обставин, на підставі яких він обґрунтовує свої позовні вимоги, та суть виниклих між сторонами правовідносин, відтак колегія суддів апеляційного суду вважає можливим застосувати інші норми права, ніж ті, що були зазначені позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

В ході розгляду справи судом було встановлено як факт та умови прийняття відповідачем на себе зобов`язання, так і факт настання умов та підстав його виконання, а також факт нездійснення такого обов`язку.

Суть заявлений позовних вимог позивача полягала у стягненні передбачених розпискою коштів за умови настання договірних умов для цього. При цьому єдиною підставою для відмови у задоволенні позову судом першої інстанції було посилання позивача на невірну норму права. За таких умов колегія суддів апеляційного суд вважає за можливе застосування принципу «jura novit curia» та задоволення позову.

Підсумовуючи викладене, зважаючи на доведення апелянтом своїх вимог, апеляційний суд вбачає наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням по справі нового судового рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких умов з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування понесеного останнім судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 11 203, 50 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 182 100 (сто вісімдесят дві тисячі сто) гривень 00 коп. безпідставно отриманих аліментів та 280 000 (двісті вісімдесят тисяч) гривень 00 коп. відповідно розписки від 23.08.2018 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 11 203 (одинадцять тисяч двісті три) гривні 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько