П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді:Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.

за участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 травня 2021 року у складі судді Данка В.Й. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно виконавчого листа, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області від 28.10.2013 року, рішенням цього ж суду, присуджено на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 25000 грн., суму заробітку втраченого внаслідок втрати загальної працездатності в сумі 20680 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн., разом на суму 55680 грн.

Зазначає, що у подальшому ОСОБА_3 сплатила невелику частину боргу, а саме 9463, 65 грн., а іншу частину боргу у сумі 46216, 35 грн. прострочила та сплатила лише 26.11.2019 року.

Позивач вказує на те, що ОСОБА_1 порушила грошове зобов`язання, а у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України, а саме трьох процентів річних за весь період прострочення від суми простроченого зобов`язання 46216, 35, що становить 8413, 91 грн., індекс інфляції за вказаний період становить 75533, 62грн., разом - 83947, 53 грн.

З врахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму трьох процентів річних за весь період прострочення зобов`язання встановленого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2012 року у справі №2-2500/11, у розмірі 8413, 91 грн. та індекс інфляції у розмірі 75533, 62 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 травня 2021 року заявлений позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних в розмірі 8413/вісім тисяч чотириста тринадцять/грн. 91 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 75533/сімдесят п`ять тисяч п`ятсот тридцять три/грн. 62 грн. за невиконання грошового зобов`язання, передбаченого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2012 року у справі № 2-2500/11. та на користь на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 840/вісімсот сорок/грн. 80коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким стягнути з відповідача суми інфляційних втрат з 16.10.2017 року по 26.11.2019 року в розмірі 7690 ,88 грн. та три відсотки річних за період з 16.10.2017 року по 26.11.2019 року в розмірі 2932,2 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, а також вказано, що судом не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ч.2 ст. 625 ЦК України та неправильно здійснено розрахунки сум, які підлягають стягненню з прострочення грошового зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_4 та пояснення представника позивача ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебувала на розгляді цивільна справа №2-2500/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за результатами розгляду якої ухвалено рішення, за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 25 000 грн., суму заробітку втраченого внаслідок втрати загальної працездатності в розмірі 20680 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Вказане рішення суду набуло законної сили 18.04.2013 року. На виконання вказаного рішення Ужгородським міськрайонним судом 28.10.2013 року було видано виконавчий лист.

За даним рішенням суду позивачу сплачено 9463,65 грн., а решту суму боргу в сумі 46216,35 грн. сплачено лише 26листопада 2019 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №10608 .

Станом на 25.11.2019 року вищевказане рішення суду виконано не було.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у ч.5 ст.11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено висновки щодо застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказано, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, правовий аналіз норм ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення завданої шкоди у 2013 році зобов`язання відповідача її відшкодувати не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 26 листопада 2019 року. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 26 листопада 2019 року.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 26.11. 2019 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачки перед позивачем припинилося.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_3 не була повідомлена належним чином про розгляд справи та була позбавлена можливості реалізувати свої права, в тому числі і право заявити про застосування позовної давності. В поданій апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних за останні три роки, які передували поданню позову.

Матеріалами справи встановлено, що повне погашення зобов`язання мало місце 26.11.2019 року, з позовом до суду позивач звернувся 16.10.2020 року. Сума інфляційних втрат та три проценти річних, з врахуванням вищенаведеного повинні обраховуватись з 16.10.2017 року по 26.11.2019 року. Згідно розрахунку інфляційні втрати від простроченої суми за даний період становить сума в розмірі 7690,88 грн., три проценти річних 2932,52 грн.

З врахуванням наведеного з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення три проценти річних 2932,52 грн. та інфляційні втрати в розмірі 7690,88 грн.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України).

Згідно з ч.3 п.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка (апелянт) не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутнє рекомендоване повідомлення про вручення судових повісток

Апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу даною підставою.

З врахуванням вищенаведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 травня 2021 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних в розмірі 2932 (дві тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні, 52 (п`ятдесят дві) копійки та суму інфляційних втрат в розмірі 7690 (сім тисяч шістсот дев`яносто) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: