ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/772/21 Номер провадження 22-ц/814/678/22Головуючий у 1-й інстанції Козир В. П. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.,

секретар: Таценко Т.Р.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області, ухвалене 25 листопада 2021 року у складі судді Козир В.П.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Таргоній Вадим Миколайович звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 500 000 гривень відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 08.12.2017 на 216 км. ПК. 4 перегону «Ганнівка - Кобеляки» поїзд № 92 ТЧ - 6 сполученням Кременчук - Москва під керуванням машиніста ОСОБА_2 , скоїв наїзд на сина позивачки - громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок цього від отриманих травм помер.

За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000357 від 08.12.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Постановою слідчого від 19 грудня 2017 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Внаслідок передчасної смерті сина ОСОБА_1 зазнала глибоких душевних страждань, вона позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу сина як зараз, так і в майбутньому.

Вказує, що позивач проживала разом із сином і його смерть призвела до порушень сталого життєвого устрою та є непоправною подією в її житті, вона позбавлена як моральної так і матеріальної підтримки сина.

З урахуванням наведеного прохав стягнути з АТ «Українська залізниця», з яким машиніст ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах, на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 50 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина позивачки.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду вмотивовано тим, що смерть сина позивачки сталася внаслідок наїзду потягу, який є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу, докази того, що ОСОБА_3 загинув внаслідок свого умислу або непереборної сили - відсутні, його загибель трапилася внаслідок порушення останнім Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а тому, з урахуванням принципу розумності та справедливості, у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 50 000 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило АТ «Українська залізниця», просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом не враховано, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Звертає увагу, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000357 від 08.12.2017 року за фактом наїзду, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, тобто, в ході досудового розслідування порушення працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту, а також недоброякісного ремонту транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку, якщо вони спричинили загибель людей, не встановлено. Вважає, що дії ОСОБА_3 , а саме рух по залізничній колії, не реагування на звукові сигнали поїзда, перебування в стані алкогольного сп`яніння є обставинами, що свідчать про наявність умислу в його діях на позбавлення себе життя. Отже, усвідомлення і передбачення небезпечних наслідків для свого життя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки є інтелектуальною складовою умислу ОСОБА_3 , що виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки.

Зазначає, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили (невідворотна за даних умов подія) - поїзд після застосування екстреного гальмування продовжував невідворотно рухатися до повної зупинки. Вважає, що судом першої інстанції, всупереч ст. 23 ЦК України, не було враховано вимоги розумності та справедливості, а тому розмір 50 000 грн. відшкодування моральної шкоди явно не відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивача, ступеню вини відповідача та відсутні будь - які докази існування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача адвокат Таргоній В.М. просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 08.12.2017 на 216 км. ПК. 4 перегону «Ганнівка - Кобеляки» поїзд № 92 ТЧ - 6 сполученням Кременчук - Москва під керуванням машиніста ОСОБА_2 , скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внаслідок отриманих травм ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Лутовинівською сільською радою Козельщинського району Полтавської області 11 грудня 2017 року та складено відповідний актовий запис № 37 (а. с. 11).

Позивачка, ОСОБА_1 , є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Лутовинівською сільською радою Козельщинського району 11 лютого 1984 року (а. с. 13).

Згідно копії актового запису про смерть № 37 від 11 грудня 2017 року, виданого Лутовинівською сільською радою Козельщинського району Полтавської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 33 роки; причина смерті: «пішохід, травмований при зіткненні з поїздом або іншими залізничними транспортними засобами»; документ, що підтверджує факт смерті: лікарське свідоцтво про смерть (остаточне) № 881 від 09.12.2017, видане Кременчуцьким міжрайонним судово-медичним відділенням Полтавської області (а. с. 12).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть (остаточне) № 881 від 09 грудня 2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Бригадирівка Козельщинського району Полтавської області між лініями залізничної дороги; вік померлого - 33 роки; причина смерті: пішохід, травмований при зіткненні з поїздом або іншими залізничними транспортними засобами (а. с. 105).

Згідно висновку експерта Кременчуцького міжрайонного відділення Обласного бюро СМЕ Департаменту охорони здоров`я Полтавської облдержадміністрації від 08.12.2017 № 823 смерть гр. ОСОБА_3 настала у результаті отримання ним несумісних із життям тілесних ушкоджень у вигляді поєднання розтрощень кількох ділянок тіла при залізнично-дорожній травмі. На тілі трупа гр. ОСОБА_3 , виявлено тілесні ушкодження, які мають прямий причинно-наслідковий зв`язок зі смертю, у зв`язку з чим згідно правил проведення судово-медичних експертиз і визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 від 17.01.1995, за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень, відносно живої людини мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпечних для життя, а в даному випадку не сумісними із життям. При судово-токсикологічному дослідженні в крові відібраній від трупа гр. ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,0 проміле, що відносно живої людини має ознаки алкогольного сп`яніння середнього ступеню тяжкості (а. с. 107-111).

Постановою слідчого СВ Козельщинського ВП Кобеляцького ВП ГУ НП Полтавської області старшого лейтенанта поліції Остапенка Д.С. від 19 грудня 2017 року кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000357 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину (а. с. 7-8, 119-120).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що з постанови про закриття кримінального провадження слідчого СВ Козельщинського ВП Кобеляцького ВП ГУ НП Полтавської області від 19 грудня 2017 року досудовим розслідуванням було встановлено, що 08.12.2017 близько 16 год. 00 хв. неподалік ст. Зеленівка, пасажирським потягом, під керуванням машиніста ОСОБА_2 , було смертельно травмовано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час огляду місця події було виявлено та вилучено частину пошкоджених навушників та пошкоджений МР-3 плеєр. Допитаний під час досудового розслідування в якості свідка рідний брат загиблого ОСОБА_4 надав покази, що ОСОБА_3 із 07.12.2017 по 08.12.2017 перебував на роботі, на добовому чергуванні у м. Кременчуці. 08.12.2017 близько 15 год. 30 хв. ОСОБА_3 рухався у потязі із м. Кременчука у с. Лутовинівка, та останній міг проспати ст. Ганнівка, через що вийшов із потяга на наступній зупинці ст. Зеленівка. Потім ОСОБА_3 рухався пішки по коліям у напрямку м. Полтава у с. Лутовинівка. Також свідок повідомив, що загиблий дуже полюбляв слухати музику та постійно користувався МР-3 плеєром у навушниках, через що міг не почути потяг. Також допитаний в якості свідка машиніст, надав покази, що він 08.12.2017 був машиністом потягу № 92, сполученням Кременчук-Москва, та під час руху між станціями Ганнівка та Зеленівка, бачив, як йому на зустріч рухалась людина, якій подавався звуковий сигнал, на що дана людина озиралась назад та продовжувала свій рух, після чого було застосовано екстрене гальмування, але наїзду уникнути не вдалося.

За фактом порушення працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту, а також недобросовісний ремонт ТЗ, колій, засобів сигналізації або зв`язку, що спричинило загибель людей, було встановлено, що машиністом потягу застосовувався звуковий сигнал, однак загиблий ОСОБА_3 на нього не реагував, також машиністом даного потягу було застосовано екстрене гальмування, але наїзду уникнути не вдалося. Таким чином, в діянні працівників залізничного транспорту відсутні будь-які ознаки злочину, так як потерпілий ОСОБА_3 порушив правила руху на залізничних коліях, рухаючись у навушниках, на залізничних коліях, де рухався потяг, машиніст попередньо попереджав про рух потягу, та через те, що потерпілий був у навушниках не чув та про дане попередження не дізнався, не убезпечившись у своєму русі по коліям, у результаті чого сталося зіткнення із потягом, який застосував екстрене гальмування, але через велику вагу потягу фізично неможливо на такій відстані зупинити потяг, тому у даному випадку відсутній склад злочину, передбаченого ст. 276 ч. 3 КК України, - і провадження підлягає закриттю (а. с. 7-8, 119-120).

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись нормами законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, дійшов висновку про законодавчу обґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування на її користь моральної шкоди, спричиненої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Відповідно до п. п. 3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до листа АТ «Українська залізниця» від 15.07.2021 № ЦЦТех-08/209 локомотив ВЛ80т № 1499 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Кременчук» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_2 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Кременчук» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 08.09.2009 по дату надання відповіді (а. с. 10).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України встановлено, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

При цьому враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Відтак, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, судом враховано, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 мав умисел на позбавлення себе життя.

Посилання відповіча щодо відсутності в його діях неправомірності або протиправності, оскільки кримінальне провадження за даним фактом було закрите, у зв`язку з відсутністю складу злочину, що виключає його обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу, колегія суддів не приймає до уваги.

Закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях працівників залізничного транспорту складу кримінального правопорушення не звільняє АТ «Українська залізниця», як власника і володільця джерела підвищеної небезпеки, від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю ОСОБА_3 , внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цю цивільно-правову відповідальність.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц.

Посилання апелянта на недоведеність позивачем розміру понесеної моральної шкоди є безпідставними, оскільки сам факт смерті сина позивача свідчить про заподіяння моральної шкоди.

Розмір такої моральної шкоди визначається виключно судом на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Місцевий суд у повному обсязі врахував глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість її немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, оскільки настала смерть близької людини, беручи до уваги обставини ДТП, внаслідок якої настала смерть сина позивача, зокрема те, що потерпілий на момент наїзду перебував в стані алкогольного сп`яніння, чим допустив грубу необережність, а також відсутність вини водія у вчиненні ДТП.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано до суду жодних доказів, якими обгрунтовувався б факт та ступінь моральних страждань, колегія суддів, до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 213/4098/18 (провадження № 61-14398св19).

Колегія суддів, беручи до уваги глибину моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, яка втратила турботу та підтримку близької людини, зважаючи на те, що позивач є особою похилого віку, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає що визначений розмір моральної шкоди, з врахуванням вимог ст. 1193 ЦК України, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі представників - адвоката Прядки Віталія Олексійовича, адвоката Гараєвої Оксани Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області, ухвалене 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Л.М. Хіль