Ухвала

Іменем України

14 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 369/15484/20

провадження № 61-809ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішень, державного акту, договорів дарування, купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду ізпозовом про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державного акту та договорів.

Одночасно із позовом, позивачка подала заяву про забезпечення позову. У заяві зазначила, що предметом спору по даній справі є земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку кадастровий номер :01:024:0203. Як зазначає позивачка земельна ділянка отримана другим відповідачем ОСОБА_6 за рахунок прийняття спірних протиправних рішень першим відповідачем Боярською міською радою № 36/1668 від 10грудня 2008 року, № 2/99 від 23листопада 2010 року та належитьйому на підставі державного акту серії ЯЛ № 272709.

Заявник зазначає, що дана спірна земельна ділянка може бути відчужена на користь третіх осіб, і що уже відбулося двічі, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер :01:024:0203, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та заборонити ОСОБА_4 та іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в м. Боярка, масив Лисенко для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:024:0203, що отримана другим відповідачем ОСОБА_6 за рахунок прийняття спірних протиправних рішень першим відповідачем Боярською міською радою № 36/1668 від 10 грудня 2008 року, № 2/99 від 23 листопада 2010 року та належить ОСОБА_6 на підставі державного акту серії ЯЛ № 272709.

Заборонено ОСОБА_4 вчиняти буд-які дії щодо вказаної земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована в м. Боярка, масив Лисенко для будівництва та обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:024:0203, що отримана другим відповідачем ОСОБА_6 за рахунок прийняття спірних протиправних рішень першим відповідачем Боярською міською радою № 36/1668 від 10 грудня 2008 року, № 2/99 від 23 листопада 2010 року та належить ОСОБА_6 на підставі державного акту серії ЯЛ № 272709.

Суд першої інстанції, врахувавши предмет спору, визнав обґрунтованими припущення про реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, тому дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.

Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішень, державного акту.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заходи забезпечення позову, зробив висновок, що позивачем не доведено обставини викладені в заяві як на підстави забезпечення позову.

12 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Липчей О. В.подав через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року і залишити в силі ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2021 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Петрову Є. В., визначено суддів які входять до складу колегії: Калараша А. А. та Ткачука О. С.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2022 року визначено колегію суддів для розгляду указаної справи у складі суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та не врахував існування дійсної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зробила такий висновок: «Проаналізувавши правові позиції у справі № 753/22860/17 у частині висновків про неможливість оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову в забезпеченні позову та про неможливість касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції, якою скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, Велика Палата Верховного Суду вважає невиправданими такі обмеження та відступає в цій частині від висновків, наведених вище у пункті 7.5. цієї постанови, та зазначає, що у касаційному порядку можуть окрім інших переглядатися ухвали суду апеляційної інстанції щодо забезпечення позову (тобто, як ухвали, якими задоволено заяву про забезпечення позову, так і ухвали, якими відмовлено у такому забезпеченні), а також постанови суду апеляційної інстанції, якими скасовано вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову».

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із позовом про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державного акту та договору купівлі-продажу, договору дарування.

Скасовуючи ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2021 року та відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції констатував, що позивачем наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог не обґрунтовано, належних та допустимих доказів, що застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права позивачки та поновлення порушених прав та інтересів позивачки не надано, та враховуючи характер спірних правовідносин, які не відносяться до майнових, і не підлягають примусовому виконанню, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про забезпечення позову.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, оскільки у наведеній ситуації, враховуючи предмет та підстави позову позивач, обґрунтовуючи процесуальну вимогу забезпечення позову, має навести та довести, яким чином дії відповідача можуть порушити її права у разі задоволення позову.

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав, що позивачем не доведено ризик ускладнення виконання судового рішення про задоволення позову щодо визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державного акту та договору купівлі-продажу, договору дарування.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішень, державного акту, договорів дарування, купівлі-продажу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

А. А. Калараш