Провадження №2/193/115/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

18 лютого 2022 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Шумської О.В.

за участю секретаря Мельникової Т.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт.Софіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Девладівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,3 м 2 із господарськими спорудами: веранда, площею 6,7 м 2 , літня кухня, площею 32,7 м 2 , сарай, площею 37,8 м 2 , сарай, площею 11,2 м 2 , туалет, площею 1,0 м 2 .

Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на ті обставини, що з червня 2011 року вона стала постійно, відкрито та добросовісно проживати у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично даний будинок було нею придбано за усним правочином договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним в усній формі. Будинок також було нею придбано у фізичної особи ( ОСОБА_2 ), яка також не набула офіційно підтвердженого права власності на відповідний будинок. Так, громадянин ОСОБА_2 теж придбав даний житловий будинок за усним договором купівлі-продажу у громадянки ОСОБА_3 , яка хоча і була спадкоємцем останнього відомого позивачу офіційного власника житлового будинку ОСОБА_4 , однак, спадщину належним чином не оформила. Місце постійного проживання або перебування на сьогодні гр. ОСОБА_3 позивачу досотовірно не відоме.

Таким чином, у фактично існуючих обставинах пов`язаних із володінням позивача вказаним житловим будинком наявна уся передбачена законодавством сукупність умов, необхідних для набуття права приватної власності за набувальною давністю.

Зокрема:

1) наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт - позивач є громадянкою України, не позбавлена дієздатності та не обмежена у своїй дієздатності; відповідно повною мірою відповідає розумінню суб`єкта права приватної власності запропонованому у чинному Цивільному кодексі України;

2) законність об`єкта володіння - житловий будинок із господарським спорудами повною мірою відповідає визначенню об`єкта цивільних прав, що закріплене у Цивільному кодексі України, оборотоздатність такого нерухомого майна жодним законодавчим актом на сьогодні не обмежена;

3) добросовісність заволодіння чужим майном позивач стала проживати у будинку та фактично заволоділа ним цілком законно; незважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку не було оформлено належним чином і він не може вважатися чинним за положеннями чинного законодавства України, однак, таке заволодіння і не було наслідком жодних протиправних дій; права жодної особи позивачем порушено не було;

4) відкритість володіння житловим будинком, що є об`єктом даного позову позивач володіє цілком відкрито протягом усього зазначеного часу з червня 2011 року;

5) безперервність володіння житловим будинком позивач також володіє безперервно протягом усього вказаного строку з червня 2011 року;

6) сплив установлених строків володіння установлені Цивільним кодексом України строки (10 років) мінімально необхідні для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на дату подачі даного позову сплили повністю;

7) відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю у чинному законодавстві відсутні норми, які б обмежували можливість набуття права приватної власності за набувальною давністю на об`єкти нерухомого майна приватного житлового фонду;

8) безтитульність володіння володіння не спирається на конкретну правову підставу; так, житловий будинок фактично і було нею придбано за усним договором купівлі-продажу, однак, такий договір є нікчемним з огляду на недотримання при його укладенні передбаченої законом письмової нотаріально посвідченої форми, а отже, жодного законного правового титулу на будинок позивач не має; зокрема, за статтею 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; а згідно із частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним; відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним; визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із статтею 328 Цивільного кодексу України («Підстави набуття права власності») право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України («Набувальна давність») особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Умови, дотримання яких є необхідним для здійснення визнання права власності на майно за набувальною давністю конкретизовані чинною судовою практикою. Зокрема, згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.05.2019 у справі 910/17274/17, пункти 43, 66) умовами набуття права власності за набувальною давністю є: 1) наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; 2) законність об`єкта володіння; 3) добросовісність заволодіння чужим майном; 4) відкритість володіння; 5)безперервність володіння; 6) сплив установлених строків володіння; 7) відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; 8) безтитульність володіння. При цьому для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За наявності усіх вищевказаних умов у їх неподільній сукупності є достатній обсяг правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Як підкреслено Великою Палатою Верховного Суду у вищевказаній постанові (пункт 43) правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що з червня 2011 року вона стала постійно, відкрито та добросовісно проживати у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично даний будинок було нею придбано за усним правочином договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним в усній формі. Будинок також було нею придбано у фізичної особи ( ОСОБА_2 ), яка також не набула офіційно підтвердженого права власності на відповідний будинок. Так, громадянин ОСОБА_2 теж придбав даний житловий будинок за усним договором купівлі-продажу у громадянки ОСОБА_3 , яка хоча і була спадкоємцем останнього відомого позивачу офіційного власника житлового будинку ОСОБА_4 , однак, спадщину належним чином не оформила. Місце постійного проживання або перебування на сьогодні гр. ОСОБА_3 позивачу досотовірно не відоме.

Таким чином, у фактично існуючих обставинах пов`язаних із володінням позивача вказаним житловим будинком наявна уся передбачена законодавством сукупність умов, необхідних для набуття права приватної власності за набувальною давністю.

Зокрема:

1) наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт - позивач є громадянкою України, не позбавлена дієздатності та не обмежена у своїй дієздатності; відповідно повною мірою відповідає розумінню суб`єкта права приватної власності запропонованому у чинному Цивільному кодексі України;

2) законність об`єкта володіння - житловий будинок із господарським спорудами повною мірою відповідає визначенню об`єкта цивільних прав, що закріплене у Цивільному кодексі України, оборотоздатність такого нерухомого майна жодним законодавчим актом на сьогодні не обмежена;

3) добросовісність заволодіння чужим майном позивач стала проживати у будинку та фактично заволоділа ним цілком законно; незважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку не було оформлено належним чином і він не може вважатися чинним за положеннями чинного законодавства України, однак, таке заволодіння і не було наслідком жодних протиправних дій; права жодної особи позивачем порушено не було;

4) відкритість володіння житловим будинком, що є об`єктом даного позову позивач володіє цілком відкрито протягом усього зазначеного часу з червня 2011 року;

5) безперервність володіння житловим будинком позивач також володіє безперервно протягом усього вказаного строку з червня 2011 року;

6) сплив установлених строків володіння установлені Цивільним кодексом України строки (10 років) мінімально необхідні для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на дату подачі даного позову сплили повністю;

7) відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю у чинному законодавстві відсутні норми, які б обмежували можливість набуття права приватної власності за набувальною давністю на об`єкти нерухомого майна приватного житлового фонду;

8) безтитульність володіння володіння не спирається на конкретну правову підставу; так, житловий будинок фактично і було нею придбано за усним договором купівлі-продажу, однак, такий договір є нікчемним з огляду на недотримання при його укладенні передбаченої законом письмової нотаріально посвідченої форми, а отже, жодного законного правового титулу на будинок позивач не має; зокрема, за статтею 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; а згідно із частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним; відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним; визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 15, 16, 328, 344 Цивільного кодексу України, статтями 4, 23, 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Девладівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,3 м 2 із господарськими спорудами: веранда, площею 6,7 м 2 , літня кухня, площею 32,7 м 2 , сарай, площею 37,8 м 2 , сарай, площею 11,2 м 2 , туалет, площею 1,0 м 2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя О.В.Шумська