ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» січня 2022 року

м. Харків

справа № 645/4220/18

провадження № 22ц/818/530/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Черненко В. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року в складі судді Мартинової О.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що кімнати № НОМЕР_1 , 307 в квартирі АДРЕСА_1 надані його дружині ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 821 від 09 листопада 2011 року, кімната № 308 у вказаній квартири на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 квітня 1997 року на сім`ю із п`яти осіб: ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_6 - син.

Вказав, що в лютому 2009 року ОСОБА_2 почав мешкати зі своєю дружиною за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає до теперішнього часу.

Зазначив, що у червні 2015 року ОСОБА_3 вибув з місця мешкання в невідомому напрямку, внаслідок чого в грудні 2015 року його дружина звернулася до правоохоронних органів із заявою про його розшук. Проте, до теперішнього часу місце перебування відповідача ОСОБА_3 не встановлено.

Таким чином, в кімнатах АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , 308 в квартирі АДРЕСА_1 відповідачі по справі не мешкають, їх особисті речі в квартирі відсутні, обов`язки наймача та його родини, що випливають з договору найму державної квартири, не виконують.

Вказав, що на даний час його дружина ОСОБА_4 вимушена сплачувати замість відповідачів комунальні платежі, що ставить його сім`ю в скрутний матеріальний стан.

Оскільки відповідачі відсутні за місцем мешкання понад шість місяців, то вони втратили право користування кімнатами АДРЕСА_3 , 307, 308 в квартирі АДРЕСА_1 .

Просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщеннями кімнатами АДРЕСА_3 , 307, 308 в квартирі АДРЕСА_1 ; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 , кімнати №№ 303, 307, АДРЕСА_6 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352,40 грн; в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував того, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог на підтвердження факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації. Квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним рішенням суду порушено її законні інтереси. Судом не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачів у квартирі, зокрема, відомості із закладів соціального захисту населення щодо визнання непрацездатними, знаходження в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи, виїзду за кордон тощо. Судом не з`ясовано наявність оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, порушує їх конституційне право на житло.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С.С., Котелевець А.В., Пилипчук Н.П. поновлено Харківській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року, відкрито апеляційне провадження у справі, зупинено дію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року до ухвалення судового рішення апеляційним судом.

07 жовтня 2021 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 645/4220/18 (провадження № 22ц/818/5399/21) та ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В суді апеляційної інстанції учасники справи заперечували проти задоволення апеляційної скарги Харківської міської ради, посилаючись на те, що ОСОБА_3 дійсно не проживає в спірній квартирі з червня 2015 року, не цікавиться нею, комунальні платежі не сплачує. ОСОБА_3 , який був присутній в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, підтвердив, що він дійсно не проживає в спірній квартирі з 2015 року, а проживає за іншою адресою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, немає, адже він не втратив до неї інтересу, приїздить до неї періодично, там зберігаються його речі, а позивач та третя особа змінили замки до вхідних дверей. Відповідач ОСОБА_3 є таким, що втратив право користування житлом, оскільки він добровільно залишив вказане приміщення і на час розгляду справи не проживає, в квартирі відсутні його речі, він не цікавиться квартирою, та його реєстрація у квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 , не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 821 від 09 листопада 2011 року визнано ОСОБА_4 наймачем трьох кімнат АДРЕСА_7 , зі складом сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_4 наймач, ОСОБА_1 чоловік, ОСОБА_2 син, ОСОБА_3 син, ОСОБА_9 син, відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 квітня 1997 року (а. с. 5 том 1).

У квартирі за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідками з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24 липня 2018 року та 02 жовтня 2018 року (а. с. 3, 17 том 1).

З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21 серпня 2015 року та 14 грудня 2017 року вбачається, що фактично у квартирі АДРЕСА_8 мешкають ОСОБА_4 , її чоловік ОСОБА_1 та молодший син ОСОБА_9 . Про те, що старші сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірній квартирі, відомо зі слів заявниці (а. с. 54, 55 том 1).

З листа начальника Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області Волобуєва С.І. від 10 жовтня 2017 року вбачається, що заяви чи повідомлення ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 щодо неправомірних дій з боку родичів не значаться (а. с. 4 том 2).

З довідки слідчого Фрунзенського відділення Орджонікідзевського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області без дати вбачається, що 16 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження № 0003513, в ході проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_3 проживає у Німеччині (а. с. 4 том 1).

З висновку службового розслідування заступника начальника відділу Орджонікідзевського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області Конопатської В.В. вбачається, що перевіркою за заявою ОСОБА_4 від 21 січня 2016 року щодо повідомлення про звернення з усною або письмовою заявою до Фрунзенського відділу поліції її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 з приводу насильства та приниження його особи з боку родини встановлено, що ОСОБА_3 до Фрунзенського відділу поліції з будь-якими заявами не звертався (а. с. 6 том 2).

З листа начальника Фрунзенського відділу поліції від 25 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 до Фрунзенського відділу поліції з будь-якими заявами не звертався (а. с. 7 том 2).

Як вбачається з висновку оперуповноваженого Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області Кухар В.А. від 24 вересня 2018 року в ході проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 щодо встановлення адреси мешкання її сина ОСОБА_3 , який у 2015 році залишив спірну квартиру, проведено перевірку за всіма обліками Головного управління Національної поліції України в Харківській області, здійснювалася перевірка по невпізнаним трупам, а також невідомих осіб, які знаходяться в лікарських установах, однак осіб, які були б схожі на останнього виявлено не було. На території України за останніх кілька років ОСОБА_3 не документувався. Крім того, встановлено, що будь-яких даних, які б свідчили про смерть ОСОБА_3 , а також даних про те, що було скоєно злочин, передбачений частиною 1 статті 115 КК України, не виявлено. Перевірку вважав за необхідне припинити (а. с. 12 том 1).

З висновку про перевірку від 02 березня 2019 року Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області вбачається, що 17 лютого 2019 року до Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області від оператора «102» надійшло повідомлення, що за адресою: АДРЕСА_5 відбулася сварка з батьками. Черговим нарядом був здійснений виїзд за вказаною адресою, інформація підтвердилась, конфлікт врегульовано. В ході проведення перевірки встановити свідків зазначених подій не надалось можливим, факту порушення громадського порядку при вказаних обставинах не виявлено, будь-яких заяв з цього приводу не надходило (а. с. 116 том 1).

29 березня 2019 року ОСОБА_2 звертався з заявою до начальника Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області Козленка О.О. з приводу проведення перевірки з усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки він змушений жити у чужих людей (а. с. 117 том 1).

З виписки з амбулаторної карти ОСОБА_2 , наданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 3» вбачається, що ОСОБА_2 , 1983 року народження, за медичною допомогою в зазначений заклад звертався 31 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року та 11 серпня 2017 року до лікаря хірурга з приводу садна правої скулової ділянки, забій, гематома м`яких тканин обличчя. В подальшому за медичною допомогою в поліклініку не звертався (а. с. 5 том 2).

З виписки з амбулаторної карти ОСОБА_3 , наданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 3» вбачається, що ОСОБА_3 , 1988 року народження, за медичною допомогою звертався до вказаного закладу 18 квітня 2014 року, 24 квітня 2014 року до лікаря травматолога з приводу перелому зовнішнього виростка правої великоберцової кістки. В подальшому впродовж 2014, 2015 років та дотепер за медичною допомогою до поліклініки не звертався (а. с. 9 том 2).

Як вбачається з договору № 4832 від 18 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 замовив роботи з виготовлення та доставки металевих вхідних дверей (а. с. 10-11 том 2).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що неодноразово бував вдома у ОСОБА_2 , востаннє 5-6 років потому. Протягом 2018 року, а саме: в січні, декілька разів у лютому та березні, а також наприкінці літа, підвозив відповідача ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Разом з тим, був присутнім під час конфлікту з матір`ю у 2019 році, коли його виганяли зі вказаної вище квартири, виставивши його речі.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що відповідач ОСОБА_2 проживає в квартирі матері за адресою: АДРЕСА_5 . Влітку 2018 року вона приходила до вказаної квартири, де спілкувалась з ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 в м. Харкові не мешкає, що стало їй відомо зі слів останнього під час спілкування у 2019 році.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції пояснила, що у 2019 році була свідком конфлікту між ОСОБА_2 та родиною в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . Крім того, зі слів ОСОБА_11 та ОСОБА_2 відомо, що останній мешкав у матері. Також, вказала, що з ОСОБА_3 знайома, проте бачила дуже давно. Відомо, що останній жив в м. Києві, потім виїхав за кордон. Його місцезнаходження на даний час не відомо. Про вчинення перешкод в користуванні відповідачам житлом з боку позивача їй також не відомо.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил

ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи квартира, де зареєстровано місце проживання сторін, не приватизована.

На теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .

Відповідач ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання не мешкає тривалий час, а саме з 2015 року.

З його пояснень, наданих як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції вбачається, що квартиру він залишив добровільно, його речі там зараз відсутні. До правоохоронних органів з приводу усунення перешкод у користуванні житлом та вселення не звертався.

Доказів того, що ОСОБА_3 вимушено залишив своє місце проживання, не втратив інтересу до цього житла та збереження зв`язку з ним, матеріали справи не містять.

Поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Встановивши, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з 2015 року, яку залишив добровільно, витрат на її утримання не несе, з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, врахувавши, що доказів поважних причин його відсутності понад шість місяців у вказаній квартирі не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 як члена сім`ї наймача ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року (справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18).

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо того, що квартира, де мешкають сторони, не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, адже збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, а стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Вимоги апеляційної скарги Харківської міської ради ґрунтуються на доводах, з яких не вбачається, які саме права територіальної громади м. Харкова порушуються щодо користування, володіння та розпорядження зазначеною квартирою, та в чому саме полягає вирішення судом першої інстанції питання про права та обов`язки ради щодо права власності на вказану квартиру; яким чином виниклий між сторонами житловий спір щодо користування найманою спірною квартирою порушує права територіальної громади м. Харкова як власника вільно розпоряджатися та володіти належним їй майном.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 645/4026/17, провадження № 61-20845св19.

Твердження апеляційної скарги Харківської міської ради щодо ненадання доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, інформації щодо місця роботи, виїзду за кордон тощо, не можуть бути взяті до уваги, оскільки у судовому засіданні суду як першої, так і апеляційної інстанції ОСОБА_3 надав пояснення щодо причин свого не проживання у квартирі, наймачем якої є його мати. При цьому, поважних причин свого не проживання у квартирі понад шість місяців відповідач суду не надав.

Таким чином, твердження Харківської міської ради щодо того, що відповідач можливо з поважних причин не проживає за вказаною адресою, за своїм змістом є лише припущеннями.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо відсутності оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України спростовуються матеріалами справи, у яких містяться копії відповідних оголошень. Крім того, відповідач ОСОБА_3 брав участь у судовому засіданні суду першої інстанції, надавав свої пояснення.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що у даному разі апеляційну скаргу подано Харківською міською радою, а не відповідачем, відповідне обґрунтування щодо неналежного повідомлення відповідача не може бути підставою для скасування судового рішення.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є порушенням його конституційного права на житло, за відсутності даних, що відповідач внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення втратив своє єдине житло, є необґрунтованими.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_3 отримав копію оскаржуваного рішення суду від 03 червня 2020 року ще 08 липня 2020 року та дотепер його не оскаржив, тобто він не вважає свої житлові права порушеними (а. с. 73 том 2).

Щодо доводів скарги Харківської міської ради в частині відповідача ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає підстав для їх розгляду, адже у задоволенні позову щодо визнання його таким, що втратив право користування житлом, судом першої інстанції відмовлено. Інших мотивів ніж ті, які зазначені в суді першої інстанції та якими суд обгрунтовував свій висновок, Харківська міська рада в апеляційній скарзі не навела.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Ухвалою Харківського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 25 серпня 2021 року зупинено дію оскаржуваного рішення суду, та у зв`язку із залишенням апеляційної скарги Харківської міської ради без задоволення, дію рішення суду першої інстанції слід поновити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року, зупинену ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.