Єдиний унікальний номер 235/2830/21
Номер провадження 22-ц/804/200/22
Номер провадження 22-ц/804/200/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В.,Кішкіної І.В.

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кшевецької І. В. на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 вересня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Сердюка Н.В. в місті Лимані Донецької області, повний текст рішення складено 27 вересня 2021 року) у цивільній справі №235/2830/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , адвоката Кшевецької Інни Василівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13.11.2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В лютому 2021 року шлюб між ними розірвано. Дитина проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

З 2017 року ОСОБА_1 порушує його право на спілкування із сином; перешкоджає мати безперебійний з ним зв`язок у будь який, комфортний для спілкування час; знати графік переміщення дитини; рід його занять та навчальні заклади де він навчається. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування його з дитиною спричинить шкоду сину не існує, бо він є люблячим батьком, якого турбує майбутнє дитини та його повноцінний розвиток.

В травні 2021 року відповідачка ОСОБА_1 ввела позивача в оману, пообіцявши спілкування з дитиною, в той час як вона з дитиною проживала в м.Донецьку, тобто на тимчасово не підконтрольній території України. Не зважаючи на труднощі дістатися цього міста з центральної України, позивач задля спілкування з сином приїхав у м.Донецьк, але дитину не побачив, отримавши відмову від колишньої дружини. Перебуваючи на тимчасово непідконтрольній Україні території, позивач захворів на COVID-19, що підтверджується заключенням при проведенні тесту, на лікування хвороби було витрачено 1240,52 грн., за проведені тести 3195,00 грн. Поїздка разом з лікуванням обійшлась позивачу у 10640,53 грн., які він просить стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування матеріальних збитків.

Крім того, ОСОБА_1 та адвокатом Кшевецькою І.В. постійно вчиняються дії, направлені на введення суду в оману та зазначення відомостей, що не відповідають дійсним обставинам справи. Створюється втручання в особисте життя позивача, що спричиняє йому моральні страждання. У своїх позовних заявах ОСОБА_1 вказує відомості, які взагалі не відповідають обставинам справи. Зазначені спори, викликають у позивача значні душевні страждання та підривають його авторитет, як батька в обличчі сина та усіх родичів, дискредитує його репутацію директора підприємства в очах його контрагентів, з якими він спілкується, які можуть побачити в реєстрі судових рішень де фігурує питання про «відібрання дитини», що створює враження, про те, що він не піклується про свого рідного сина.

Просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною; стягнути з ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 10640,53 грн; моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн; стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 26 квітня 2021 року цивільна справа передана за підсудністю до Краснолиманського міського суду Донецької області

Рішенням Краснолиманського міського суду від 27 вересня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кшевецька І.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкування дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування посилається на те, що оскільки дитина ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 в місті Донецьку, тому належним органом опіки та піклування є орган опіки та піклування Петровської районної у м. Донецьку державної адміністрації, що знаходиться в м. Краматорську по вул. Транспортній, 2. Зазначена у цій справі Служба у справах дітей Донецької ОДА не є і не має повноважень органу опіки та піклування і не може розглядати вказаний спір та надавати висновок як орган опіки та піклування.

В ході розгляду справи суд першої інстанції не залучив до розгляду справи орган опіки та піклування та не витребував висновок щодо вирішення даного спору.

Позивач не повідомив суд та не надав доказів того, яким чином ОСОБА_1 чиняться перешкоди у спілкуванні з сином і не зазначив, яким чином він просить суд усунути перешкоди у спілкуванні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає рішення суду законним, вмотивованим, обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що посилання апелянта про необхідність залучення до участі у справі у якості третьої особи органу опіки та піклування Петровської районної у м. Донецьку державної адміністрації є хибним, оскільки фактично такого органу не має, а отже отримати висновок, як і залучити такий орган є неможливим.

Вважає, що відсутність у справі висновку органу опіки та піклування жодним чином не порушує права дитини, так само, як не порушує і права відповідачки.

В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду через програму «EasyCon», з`явився позивач ОСОБА_2 .. Інші сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення повісток (а.с.155).

Відповідач ОСОБА_1 проживає в м.Донецьку, в населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і поштовий зв`язок з яким відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року №1632-VII у випадку коли остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Повідомлення для ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання із посиланням на веб-адресу ухвали суду про призначення справи до розгляду в Єдиному державному реєстрі судових рішень, оприлюднено на офіційному веб-сайті Донецького апеляційного суду 23.02.2022 року, тобто із дотриманням строку встановленого ч.1 ст. 1-1 зазначеного закону. (а.с.127).

Конверт із судовою повісткою для представника ОСОБА_1 - адвоката Кшевецької І.В. повернувся до суду апеляційної інстанції із відміткою АТ «Укрпошта» про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України є належним повідомленням сторони (а.с.156).

В частині 1 ст. 131 ЦПК України зазначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Враховуючи те, що судові повістки-повідомлення були направлені представникові відповідача ОСОБА_4 на адресу, зазначену в матеріалах справи та в поданій нею апеляційній скарзі, вона не повідомляла про зміну свого місці знаходження, то відповідно до положень ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди щодо участі у вихованні та вільного спілкування позивача з дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що сторони в добровільному порядку не дійшли згоди щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, взяв до уваги, ставлення батька до виконання своїх обов`язків, вік дитини, та те, що батьки мають рівні права щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні незалежно від того, з ким проживає дитина.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини).

На рівні внутрішнього законодавства України урахування найкращих інтересів дитини передбачено у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має застосовуватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

Так, у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії», заява № 39229/03, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.11.2013 року по 22.02.2021року, що підтверджується свідоцтвом про шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу син ОСОБА_3 знаходиться з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно талону-повідомлення єдиного обліку №273 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, зареєстрована заява ОСОБА_2 про те, що 15.01.2021 року дружина заявника ОСОБА_1 , з якою знаходиться їх спільна дитина, не хоче повідомляти заявнику місце знаходження його сина ОСОБА_3 ..

З повідомлення Адміністрації прикордонної служби України від 15.02.2021 року вбачається, що з метою з`ясування обставин можливих порушень з боку посадових осіб ДПС України під час встановлення законних підстав для перетинання державного кордону на виїзд з України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адміністрацією ініційовано проведення службового розслідування в Луганському прикордонному загоні. За підсумками службового розслідування факти порушення законодавства України з боку окремих посадових осіб Державної прикордонної служби України підтверджено. За допущені порушення винних військовослужбовців притягнуто до дисциплінарної відповідальності правами начальника Луганського прикордонного загону.

Системний аналіз наведених норм матеріального права та матеріалів справи дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

З представлених позивачем характеристик вбачається піклування про дитину з боку батька, прояв турботи та передусім забезпечення інтересів своєї дитини, яка проживала разом з ним, дитина до батька прив`язана. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги правильно виходив в першу чергу із інтересів дитини.

Встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють батька можливості повноцінно спілкуватися з сином ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_1 чинить перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні позивача з дитиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 не чинити перешкоди щодо участі у вихованні та вільного спілкування батька з дитиною та правильно прийняв рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Посилання на те, що позивачем не доведено,що чиняться перешкоди в спілкуванні батька з дитиною є безпідставним та спростовується встановленими обставинами.

Так 15.01.2021 року зареєстрована заява ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення, а саме, що відповідачка не хоче повідомляти заявнику місце знаходження його сина ОСОБА_3 ..

Також встановлено,що ОСОБА_1 самовільно, без згоди позивача, незаконно вивезла малолітню дитину до м.Донецьк, що підтверджено службовим розслідуванням та встановленням факту порушення законодавства України з боку окремих посадових осіб Державної прикордонної служби України, які незаконно дозволили вивезти дитину на непідконтрольну Україні територію, та були притягнуті до дисциплінарної відповідальності.

Вказівка на те, що не зазначено, яким чином позивач просить суд усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною не є підставою для скасування судового рішення. Спір судом розглянуто в межах заявлених вимог, з урахуванням того,що позивач проживає на території України, і просив не чинити перешкоди під час його відвідування сина. Крім того,між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини,який перебуває на розгляді у суді.

Доводи про те, що не залучено до участі у справі належного органу опіки та піклування та відсутність висновку цього органу не можуть бути прийнятими до уваги.

Положеннями частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (стаття 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», пункту 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866.

Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається на відповідні відділи й управління місцевих державних адміністрацій районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад у межах їх компетенції. Справами опіки і піклування у селищах і селах безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад (стаття 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», пункт 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, абз. 1, 2 пункту 1.4 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 29 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680).

З листа Служби у справах дітей Донецької облдержадміністрації №01-13/700/211-21 від 03.08.2021 року вбачається, що Донецька облдержадміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація, структурними підрозділами якої є служба у справах дітей облдержадміністрації, не є органами опіки та піклування.

Відповідно до пункту 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Відповідно статті 144 Конституції України, підпунктом 4 пункту «б» частини першої статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження з вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, в районі відсічі збройної агресії Російської Федерації, зокрема в районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації. Військово-цивільні адміністрації утворюються у разі потреби за рішенням Президента України.

Військово-цивільні адміністрації району, області - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження районних, обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом (абзац 3 частини першої статті 1).

Місто Донецьк відповідно до Указу Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019 віднесено до меж і переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях.

Оскільки Указом Президента України у м. Донецьку не створені військово-цивільні адміністрації, то на зазначену територію розповсюджує свою діяльність Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, що створена відповідно до Указу Президента України «Про утворення військово-цивільних адміністрації» від 5 березня 2015 року № 123/2015, як наслідок, повноваження Петровської районної у місті Донецьку державної адміністрації (та її виконавчих органів) тимчасово припинені.

Разом з тим, відповідно до статті 4, 5 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» серед повноважень військово-цивільної адміністрації взагалі не передбачені повноваження з захисту прав і законних інтересів громадян України, що проживають на непідконтрольних територіях. Слід відзначити, що відповідно до статті 1 зазначеного Закону, створення військово-цивільних адміністрації призначено саме для «забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення безпеки і нормалізації життєдіяльності населення, правопорядку».

Нормами ЦПК України, як і іншими нормативно-правовими актами, не передбачено обов`язку суду отримувати для розгляду справи документи, висновки тощо від органів, незаконно утворених на непідконтрольній Україні територій і чинне законодавство не регулює порядок отримання у такій ситуації висновку органу опіки та піклування.

При цьому згідно з частиною 10 статті 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. А частиною першою цієї статті врегульовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Фактична відсутність на підконтрольній території України Петровської районної у місті Донецьку державної адміністрації унеможливлює надання висновку органом опіки та піклування стосовно суті спору у цій справі.

Виходячи з необхідності захисту прав дитини та керуючись вимогами верховенства права, виключно у цій справі, апеляційний суд приходить до висновку, що дану справу, з урахуванням фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, можна вирішити без письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, оскільки законодавча невизначеність може призвести до порушення прав дитини.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені відповідачкою у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кшевецької І.В. залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2022 року.

Судді: