печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Сеньковська В.Я.

справа №757/23847/21

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: Міністерство юстиції України

відповідач 2: Канівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області

відповідач 3: Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади,-

представник позивача: адвокат Дем`яненко М.В.,

представник відповідача 1: Колесник А.С.,

представник відповідача 2: Шамсутдінова Ю.В.

представник відповідача 3: Кендюх Т.В.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з державного бюджету через казначейську службу на свою користь 200 086,85 грн матеріальної шкоди; 1 000 000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що 28 лютого 2011 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області ухвалено рішення у справі № 2-153/2011 року згідно якого його позов до ОСОБА_2 задоволено та вирішено стягнути з відповідача борг в розмірі 80 300 грн. Рішення суду набрало законної сили 10 березня 2011 року та було звернуто до виконання. В процесі виконання рішення він змушений був неодноразово звертатись до відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції з метою примусового стягнення боргу, проте безрезультатно. Крім того, відділом виконавчої служби було безпідставно направлено виконавче провадження до Ірпінського міського відділу виконавчої служби, нібито за місцем проживання боржника, втім адреси, яку зазначив боржник, не існує, в зв`язку з чим виконавче провадження повернулось до Канівського відділу виконавчої служби. Відповідно до довідки останнього борг станом на 10.04.2019 боржником не сплачений та становить 80 300 грн. В зв`язку з чим, він звернувся до суду із позовом до боржника про стягнення з нього інфляційних втрат, 3% річних та витрат, пов`язаних зі зміною курсу валют. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.09.2019 року у справі 697/688/19 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 78 059,63 грн та три проценти річних в розмірі 19 225,80 грн. Дане рішення також звернуто до виконання, проте наразі не виконується з вини відповідача 2. Посилаючись на наведені обставини, просить позов задовольнити.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

Від Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби надійшли відзиви на позов, в яких відповідачі заперечують позовні вимоги, з підстав, викладених у відзивах.

Позивач надав відповідь на відзив Міністерства юстиції України.

Інших заяв по суті спору не надходило.

Ухвалою від 26.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, представники відповідачів заперечували проти позову, просили відмовити.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що на виконанні Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів:

- №2-153 виданого 16.03.2011 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області;

- №697/688/19 виданого 21.10.2019 року тим же судом.

На підставі заяв стягувача ОСОБА_1 та виконавчих листів Канівським міськрайонним відділом виконавчої служби відкривались виконавчі провадження.

Однак, у зв`язку з неможливістю встановити місце знаходження боржника, виконавчий лист №2-153 неодноразово повертався стягувачу. Станом на день ухвалення рішення у даній справі, виконавчі листи 2-153 та 697/688/19 не виконані, у зв`язку з неможливістю встановити місце знаходження боржника.

Матеріали справи містять численні звернення стягувача до Міністерства юстиції України з приводу бездіяльності Канівського міськрайонного відділу виконавчої служби, на які заявнику надавались відповіді.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (стаття 1175 ЦК України).

Для застосування вказаних положень необхідні такі умови: а) завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; б) визнання такого нормативно-правового акта незаконним та його скасування.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України також передбачено, що шкода, яка завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону на підставі заяви стягувача.

За ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо «...» з`ясувати «...» місце проживання, перебування боржника - фізичної особи «...».

Як слідує із матеріалів справи, стягувачу неодноразово повертався виконавчий лист, в зв`язку з: неможливістю встановити місце проживання боржника (а.с. 16-21).

Отже, як видно із матеріалів справи, Канівським міськрайонним відділом виконавчої служби вживались всі заходи, передбачені профільним законом.

Позивачем же не надано доказів тому, що відділом виконавчої служби не вживались заходи з розшуку боржника та не виконувались норми Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, завдання шкоди та її розміру.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, у відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наведених обставин, суд вважає недоведеним факт завдання позивачу матеріальної шкоди. Навпаки вбачається спроба останнього перекласти відповідальність (у вигляді стягнення коштів) з боржника ОСОБА_2 на державу.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Надане позивачем консультативне заключення, з діагнозом «синдром хронічної втоми» не може вважатись тим доказом про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

До того ж позивачем не обґрунтована вимога в частині моральної шкоди саме в заявленому розмірі.

За таких обставин ця вимога позивача задоволенню не підлягає.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову в цілому.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Керуючись статтями 22, 23, 15, 16, 1166, 936, 950, 954, 1167, 1173, 1174 ЦК України; ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволення позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1: Міністерство юстиції України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, .

Відповідач 2: Канівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, адреса: 19000, Черкаська область, м. Канів, вул. Кошового, 2, .

Відповідач 3: Державна казначейська служба України, адреса: 01601, вул. Бастіонна, 6, .

Суддя Г.О. Матійчук