Справа № 186/1367/21
Провадження номер № 2/0186/25/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Кривошеї С.С.

при секретарі Кобки Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 01.09.1977 року по 16.12.1996 року він працював на підприємствах вугільної промисловості, зокрема на шахтах, які на даний час входять до складу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею. Стаж його роботи у шкідливих умовах праці становить 19 років.

16.12.1996 року він був звільнений з займаної посади за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. 22.05.1996 року Павлоградською МСЕК йому первинно сукупно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку із захворюванням на хронічну дискогенну пояснично-поперекову полірадикулопатію безперервно рецидивного протікання зі стійким больовим синдромом та помірним порушенням хребта.

У подальшому, 07.06.2006 року Дніпропетровською МСЕК №2 у зв`язку з вказаним професійним захворюванням йому безстроково встановлено: третя група інвалідності з протипоказанням щодо роботи у підземних умовах та тяжкий фізичний труд. У зв`язку з вказаним фактом, він перебуває на обліку та отримує страхові витрати в управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Відповідно до акту розслідування професійного захворювання від 22.04.1996 року, професійне захворювання виникло у нього в результаті виконання тяжких робіт на підприємствах вугільної промисловості, причиною професійного захворювання, яке у нього виникло, комісією визначено тяжкий фізичний труд.

Внаслідок викладених обставин, він зазнав зменшення трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворюванням обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя, він змушений роками проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначилось і позначається на його душевному та фізичному стані.

Після встановлення йому групи інвалідності та втрати професійної працездатності його стан здоров`я продовжує погіршуватись, про що свідчать виписки із медичної картки амбулаторного хворого за 2020-2021 роки, де встановлено йому діагнози: вертеброгенна радікулопатія поперекового відділу хребта з вираженим больовим синдромом.

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання ним професійного захворювання.

Враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості та його вік і період моральних страждань, понад 25 років, вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 150 000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно вимушений терпіти.

Просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» позовні вимоги не визнала та надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог та вважала необґрунтованими обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а доводи викладені у позовній заяві безпідставними. Також прохала суд застосувати строк позовної давності.

У судове засідання представник відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала та прохала суд відмовити у їх задоволенні.

Позивачем ОСОБА_1 було направлено на адресу суду відповідь на відзив, в якому останній прохав суд задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі, а доводи відповідача зазначені у відзиві на його позовну заяву вважати необґрунтованими та такими що не заслуговують на увагу суду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та прохав суд їх задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 у період часу з 01 вересня 1977 року по 16 грудня 1996 року перебував у трудових відносинах з шахтою імені « ОСОБА_2 » виробничого об`єднання «Павлоградвугілля» та працював на посадах електрослюсаря підземного третього розряду, гірничим монтажником четвертого розряду, прохідником п`ятого розряду, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка виписана 01 вересня 1977 року на ім`я ОСОБА_1 .

16 грудня 1996 року позивач був звільнений з займаної посади за ст.38 КЗпПУ за власним бажанням.

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 22 квітня 1996 року, позивачу встановлено діагноз: дискогенну пояснично-поперекову полірадикулопатію безперервно рецидивного протікання зі стійким больовим синдромом та помірним порушенням хребта. Професійне захворювання виникало в результаті виконання важких робіт на підприємствах вугільної промисловості. Причиною професійного захворювання є тяжкий фізичний труд.

У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю, 22 травня 1996 року позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50%, з 13 травня 1996 року, з наступним переоглядом 01 червня 1997 року.

07 червня 2006 року Дніпропетровською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50% з 01 червня 2006 року, та встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково з протипоказанням роботи у підземних умовах та важкий фізичний труд, що підтверджується копіями довідок серії ДНА-02 №012000 та серії МСЕ-ДНА-01 №520230 від 07 червня 2006 року.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Приписами ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з ст.6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Враховуючи зазначені положення, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Згідно вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).

Згідно з положенням ст.83 ЦК Української РСР позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Тому суд приходить до висновку, що строк позовної давності не поширюється на вимоги у даній справі.

Свої моральні страждання, пов`язані з ушкодженням здоров`я позивач оцінює в розмірі 150 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав професійне захворювання внаслідок виконанням трудових обов`язків, у зв`язку з чим йому встановлено 2006 року 50% втрати професійної працездатності безстроково, та ІІІ групу інвалідності.

Внаслідок зменшення трудової діяльності, позивач був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, був позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворюванням обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя, позивач змушений роками проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначається на його душевному та фізичному стані.

Судом на підставі копій медичних документів, наданих позивачем, встановлено факт заподіяння моральної шкоди останньому у зв`язку з отриманнм професійного захворювання, а тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом враховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довгу тривалість, стан здоров`я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв`язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зав`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання.

Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст. 153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так, рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Тому, суд вважає, що сума компенсації від відповідача спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 75 000,00 грн., що буде еквівалентним завданим моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування та буде відповідати принципу розумності, виваженості і справедливості.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб, то вони не підлягають задоволенню з наступних підставі.

Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Станом на 01 січня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6500,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 75000,00 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6500 х 4 = 26000,00 грн.).

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відшкодувати моральну шкоду у розмірі 75000,00 грн. слід з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне.

За п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Враховуючи викладене, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 454,00 грн.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 81, 141, 247, 263, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (51400, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Соборна, буд.76, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця хут. Точна, Суворовського району, Тульської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , моральну шкоду в розмірі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (51400, Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Соборна, буд.76, ), судовий збір на користь держави у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ: Кривошея С.С.