Справа № 456/4481/20 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/2140/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Стрийської міської ради на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Шрамка Р.Т. від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Державна архітектурно-будівельної інспекції України про визнання права власності на громадський будинок, магазин, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2021 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на громадський будинок - магазин площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою: на розі АДРЕСА_1 .

Вказане рішення оскаржив Виконавчий комітет Стрийської міської ради.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.02.2021 року по справі № 456/4481/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Стрийської міської ради за участю третьої особи Державна архітектурно-будівельна інспекція України, про визнання права власності на громадський будинок, магазин, повністю.

Вважають рішення суду незаконним і необґрунтованим, оскільки при прийнятті рішення у даній справі судом неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, а також неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування цього рішення. Зазначають, що звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вказують, що самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності і рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Звертають увагу на те, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (танок, веранда, мансарда тощо). Зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що порушення прав позивача та, як наслідок, необхідність їх судового захисту не встановлено, оскільки останній не звертався у передбаченому законом порядку до компетентній органів для оформлення своїх прав на вказане вище майно та не позбавлений можливості такого звернення в подальшому. Окрім цього, Позивач не надав докази, того що правомірність повернення на доопрацювання декларації про готовність об`єкта до експлуатації є доведеною у судовому порядку, а позивач вичерпав усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку, зокрема у відповідності до Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у порядку неможливості отримання вихідних даних на проектування (ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»), неможливості розроблення і затвердження у встановленому порядку проектної документації на об`єкт будівництва (ст. 7 Закону України «Про архітектурну діяльність» та проходження експертизи проекту у порядку ст. 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності»). Так, до матеріалів справи позивачем не надано жодного документу на підтвердження факту звернення у відповідну інспекцію архбудконтролю для прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об`єкта, а отже не має встановленого факту використання позивачем усіх законодавчо визначених способів врегулювати спір у позасудовому порядку. Посилаючись на положення п.п.3,10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011р. апелянт звертає увагу суду на те, що Позивачем не долучено до матеріалів позовної заяви усіх необхідних документів, передбачених формою декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, а отже стверджує, що прийняття в експлуатацію самочинного збудованого об`єкту позивачем навіть і на підставі рішення суду є неможливим, оскільки суд повинен визнати право власності на самочинно збудоване майно і це тільки після розгляду такого питання усіма компетентними органами та наявності порушеного права позивача, а не приналежністю самочинної добудови до квартири - що у свою чергу і виключає для суду можливість законного прийняття рішення про задоволення даного позову. Також апелянт вказує, що до матеріалів позовної заяви позивачем не надано жодного документа на підтвердження отримання усіх необхідних даних для будівництва, а саме вихідних даних - технічних умов, належним чином розробленого і затвердженого проекту, який пройшов експертизу, проведення на об`єкті технічного нагляду, як це передбачено вимогами ч.1 ст. 30 та ч.1 ст.31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Наголошує, що до матеріалів справи позивачем також не надано жодного документу на підтвердження факту звернення у відповідну інспекцію архібудконтролю для прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об`єкта, а отже не має встановленого факту використання позивачем усіх законодавчо визначених способів врегулювати спір у позасудовому порядку. Крім цього, апелянт вказує, що отриманий Позивач 15.05.2020 року технічний паспорт, виготовлений ФОП ОСОБА_2 за адресою в АДРЕСА_1 . не може слугувати підставою для визнання права власності, оскільки відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно" технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно. Апелянт вважає, що суд першої інстанції відступив від принципу рівності сторін, допустивши упереджене відношення до Відповідача, що призвело до необ`єктивного розгляду справи. Наголошує на тому, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано належної оцінки правової природи підставності вимог Позивача та відсутності у нього доказів, а відтак, висновки суду є помилковими та не ґрунтуються на законі, що свідчить про несправедливий та упереджений розгляд справи з формальним підходом.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, пояснень щодо позову, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.328, 331, 376 ЦК України, ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст.ст. 12, 13, 81, 211, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» та задовольняючи позов, виходив з того, що 26.04.2017 року між Стрийською міською радою з одного боку (орендодавцем) та з другого боку ФОП ОСОБА_1 (орендарем) було укладено договір №26 на право тимчасового використання окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди на розміщення пересувних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності та рекламо носіїв, згідно якого орендодавець зобов`язується надати орендареві в тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою майданчик площею 116,0 кв.м за адресою АДРЕСА_1 . Позивачем на відведеному майданчику площею 116,0 кв.м встановлено громадський будинок магазин загальною площею 23,1 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами на розі АДРЕСА_1 , виготовленим ФОП ОСОБА_2 15.05.2020. Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, виконаного 04.06.2020 ФОП ОСОБА_3 , за результатами проведеного технічного обстеження магазину літ. «А-1» загальною площею 23,1 кв.м., що розташований за адресою: на розі АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Згідно висновку про вартість, складеного експертом-оцінювачем ОСОБА_4 , ринкова вартість магазину літ. «А-1» загальною площею 23,1 кв.м., що розташований за адресою: на розі АДРЕСА_1 , станом на 09.06.2020 становить 113 159 грн. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кіндракевич Р.Б. №163416428 від 29.06.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у внесенні запису до розділу Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Врахувавши те, що позивач встановив громадський будинок - магазин на земельній ділянці, якою користується на законних підставах, права та інтереси інших осіб не порушуються, а тому виходячи з положень ч. 5 ст. 376 ЦК України суд дійшов висновку, що позов слід задоволити та визнати за позивачем право власності на громадський будинок - магазин площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою на розі АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

4.11.2020 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, третя особа Державна архітектурно-будівельної інспекції України, в якому просив: визнати за ОСОБА_1 право власності на громадський будинок магазин, площею 23,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 26.04.2017 між Стрийською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір №26 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди та розміщення пересувних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності та рекламоносіїв , згідно якого надано в тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою майданчика площею 116,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .В липні 2017 року ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , побудував громадський будинок магазин, загальною площею 23,1 кв.м. Однак, будівництво даного нежитлового приміщення проводилось без належно затвердженого проекту та без дозвільної документації. 15.05.2020 ОСОБА_1 отримав технічний паспорт, виготовлений ФОП ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1 . Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта наданого фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 за результатами технічного обстеження магазину літ. «А-1» загальною площею 23,1 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.29.06.2020 ОСОБА_1 отримав у державного реєстратора прав на нерухоме майно рішення №163416428 про відмову у внесенні запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, посилаючись на відсутність документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, відповідно до Постанови №1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки неможливо оформити право власності на вказане нерухоме майно, тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ж ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2017 року між Стрийською міською радою з одного боку (орендодавцем) та з другого боку ФОП ОСОБА_1 (орендарем) було укладено договір №26 на право тимчасового використання окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди на розміщення пересувних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності та рекламо носіїв, згідно якого орендодавець зобов`язується надати орендареві в тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою майданчик площею 116,0 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7,8-10).

Позивачем на відведеному майданчику площею 116,0 кв.м встановлено громадський будинок магазин загальною площею 23,1 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами на розі АДРЕСА_1 , виготовленим ФОП ОСОБА_2 15.05.2020 (а.с.11-13).

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, виконаного 04.06.2020 ФОП ОСОБА_3 , за результатами проведеного технічного обстеження магазину літ. «А-1» загальною площею 23,1 кв.м., що розташований за адресою: на розі АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.14-30).

Згідно висновку про вартість, складеного експертом-оцінювачем ОСОБА_4 , ринкова вартість магазину літ. «А-1» загальною площею 23,1 кв.м., що розташований за адресою: на розі АДРЕСА_1 , станом на 09.06.2020 становить 113 159 грн.(а.с.32-68).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кіндракевич Р.Б. №163416428 від 29.06.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у внесенні запису до розділу Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а.с.31).

З матеріалів справи вбачається, що згідно Договорів на право тимчасового використання окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди на розміщення пересувних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності та рекламо носіїв №26 від 26.04.2017 року, №23 від 16.04.2018 року, №110 від 23.11.2018 року, №115 від 28.11.2019 року Стрийською міською радою надавалась ФОП ОСОБА_1 в тимчасову оренду земельна ділянка площею 116 кв.м. за адресою на розі АДРЕСА_1 на розміщення пересувних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності.

В 2017 році позивачем на вказаній земельній ділянці було збудовано громадський будинок магазин, загальною площею 23,1 кв.м. Однак, будівництво даного нежитлового приміщення проводилось без належно затвердженого проекту, без відповідної дозвільної документації та відповідно на земельній ділянці, яка для цієї мети, а тим більше йому не виділялася.

Відтак, сам позивач підтвердив та не заперечує, що будівля магазину є самочинним будівництвом.

Зважаючи на вказане підстав вважати, що будівля збудована у відповідності до вимог закону, актів органу місцевого самоврядування індивідуальної дії немає.

Тому слід вважати, що:

-будівля збудована на ділянці, яка позивачу не виділялась перед початком будівництва та не була виділена йому для цієї мети у відповідності до вимог закону і після завершення будівництва;

-жодних доказів про те, що така будівля збудована на підставі документу, який надає право виконувати будівельні роботи та відповідно до належно затвердженого проекту немає.

В зв`язку з цим підстав для визнання права власності на спірний об`єкт за ст. 376 ЦК України відсутні

Також, як вказано вище, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов`язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року; 36-160цс16 від 13.04.2016 року; №6-1502цс15 від 2.12.2015 року; №6-1858цс15 від 18.11.2015 року.

З наведеного вище вбачається, чого не заперечує і позивач, він не набував права власності на спірний об`єкт, а має намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.

Крім цього, слід вказати і про те, що позивачем в позовній заяві не вказано, які саме його порушені права як умовного власника спірного об`єкту відповідачем він намагається відновити подавши даний позов, що і не могло бути вказано, оскільки власності на спірний об`єкт позивач не набував, не набув на даний час, а намагається набути за рішенням суду.

Отже відсутні і підстави для визнання права власності на спірний об`єкт за позивачем і в порядку вказаних статей.

Зважаючи на вказане, у суду не було підстав для задоволення позову.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення ж Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2021 рокуслід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Виконавчого комітету Стрийської міської ради задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Державна архітектурно-будівельної інспекції України про визнання права власності на громадський будинок, магазин відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Виконавчого комітету Стрийської міської ради 1697,38 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.П. Цяцяк

М.М. Шандра