Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маловільшанської сільської ради про стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

29.11.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Маловільшанскої сільської ради про стягнення компенсації за вимушений прогул через невчасне повернення трудової книжки з дня звільнення 18.02.2021 року по день повернення трудової книжки 11.08.2021 року в сумі 17400 грн.

І. Позиція сторін у справі.

Позивач свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала у Тадіївській сільській раді, правонаступником якої є Маловільшанська сільська рада на посаді технічного працівника. 18.02.2021 року позивача звільнили із займаної посади на підставі розпорядження Маловільшанського голови ОСОБА_2 від 18.02.2021р. за №23-к, в зв`язку із реорганізацією на підставі ст. 40 КЗпП України, однак в день звільнення, позивачу не видали трудову книжку та її запевнили, що незабаром знову візьмуть на роботу, але так і не запропонували роботи. Фактично трудову книжку позивач отримала 11.08.2021 року в Маловільшанській сільській раді. Тому позивач вважає, що Маловільшанська сільська рада повинна виплатити їй компенсацію за вимушений прогул через невчасне повернення трудової книжки. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позові.

Представник відповідача, адвокат Новогребельська І.М. в судове засідання не з`явилася, направила відзив на позов та просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки трудові правовідносини позивача і відповідача припинились з дати ознайомлення ОСОБА_1 з розпорядженням Маловільшанського сільського голови ОСОБА_2 №23 від 18.02.2021 року про звільшення її із займаної посади у зв`язку із реорганізацією на підставі п.1 статті 40 КЗпП України і, тому не можна вважати, що мав місце прогул позивача. Також представник відповідача зазначила, що навіть при отриманні позивачем трудової книжки 11.08.2021 року, вона оскаржила такі дії відповідача лише 23.11.2021 року, тобто з пропуском тримісячного строку, як того вимагає стаття 233 КЗпП України.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

01.12.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні на 23.12.2021 року (а.с.21).

17.02.2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (43-46)

22.02.2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (56-57).

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді технічного працівника у Тадіївській сільській раді, правонаступником якої є Маловільшанська сільська рада. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.5-6). .

Встановлено, що 18.02.2021 ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади на підставі розпорядження № 23-к Маловішанського сільського голови Дробовича Ю.Ю. «Про фактичне вивільнення ОСОБА_1 », у зв`язку із реорганізацією, на підставі п.1 ст.40 КЗпП (а.с.9).

Відповідно до довідки старшого лейтенанта поліції Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Жорова Віктора, 11.08.2021 року о 17.22 до Білоцерківського РУП у Київській області до Білоцерківського районного управління поліції звернулась ОСОБА_1 , із заявою про те, що працівники сільської ради відмовляються віддавати їй трудову книжку. По приїзду поліції до сільської ради трудова книжка була видана заявниці. В даній події були відсутні ознаки будь-якого кримінального правопорушення передбаченого КК України, а тому матеріали не реєструвалися в ЄДР (а.с.7).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;…

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Встановленим є те, що в день звільнення позивача з роботи, їй не була видана трудова книжка. Як пояснила судовому засіданні позивач, вона не наполягала 18.02.2021р. на отриманні трудової книжки, оскільки мала надію та обіцянку сільського голови, що її працевлаштують. В серпні 2021 року позивачу відмовили у працевлаштуванні та 11.08.2021 року їй була видана трудова книжка. Тобто, з лютого 2021 року позивач не вважала своє право порушеним, в зв`язку невидачею їй трудової книжки, чекала працевлаштування, а з 11.08.2021 р. при отриманні трудової книжки вказала на порушення відповідачем норм ч.5 ст. 235 КЗпП.

Позивач, вказуючи на порушення свого права посилається на ч.5 ст. 235 КЗпП України в редакції, яка втратила свою дію станом на день виникнення правовідносин.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», 05.02.2021 року у частину п`яту ст. 235 КЗпП було внесено зміни та слова "трудової книжки" замінити словами "копії наказу (розпорядження) про звільнення".

Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України, /в редакції чинній на час виникнення правовідносин/, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз`яснень п. п. 4, 22 та 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно ч. 1 ст. 233 та ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в трьохмісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження №61-9664ск19) виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц (провадження №6-1033цс17) та від 11 червня 2020 року у справі №752/25588/17 (провадження №61-5420св19) зазначено, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. При цьому, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до роз`яснень абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст.228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що ОСОБА_1 дізналася про своє звільнення з роботи 18.02.2021 року, отримала вихідну допомогу і повний розрахунок при звільненні та 11.08.2021 року отримала трудову книжку, а звернулася до суду з даним позовом лише 23.11.2021, згідно відмітки на конверті ( а.с.16), а також протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2021 року (а.с.17).

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач не погоджується із своїм звільненням з роботи, вказує на порушення роботодавцем норми ст. 184 КЗ ПП України, оскільки має малолітню дитину-інваліда, а тому не правомірно була звільнена з роботи.

Однак, встановленим є те, що позивач не оскаржувала розпорядження №23-к від 18.02.2021 року про вивільнення з роботи, не пред`являла претензій до роботодавця у встановлені Законом строки. Враховуючи принцип диспозитивності, суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог.

Таким чином, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог безпідставно посилається на порушення відповідачем трудового законодавства, зокрема норм ст. 47, ч. 5 ст.235 КЗпП України. Крім того, ОСОБА_3 пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про вирішення трудового спору. Отже, не підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача кошти, як компенсація за вимушений прогул через невчасне повернення позивачу трудової книжки. При цьому, що позивачем не зазначено будь-яких поважних причин, які зумовили пропуск строку звернення до суду.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення її позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Маловільшанської сільської ради про стягнення заробітної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 28.02.2022 року.

СуддяО. Я. Ярмола