справа № 570/885/21
провадження № 2/570/723/2021
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2022 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Кузьменюк-Волошиної Н.М.,

представника відповідача адвоката Курганської О.В.,

секретаря судового засідання Іллюк С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права на користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в:

покликаючись на відсутність у відповідача правових підстав для постійного користування житловим приміщенням, позивач у поданій до суду 26 лютого 2021 року позовній заяві просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом позбавлення відповідача права користування житловим будинком за вказаною адресою та його виселення.

У додаткових поясненнях представник позивача адвокат Кузьменюк-Волошина Н.М. зазначає, що відповідач без жодної правової підстави проживає у будинку, який належить позивачу на праві власності, не допускає позивача до цього будинку, тому її право порушується та підлягає захисту.

Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позов не подав.

У поданій до суду заяві позивач позов підтримує.

Сторін відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач до суду не з`явився, передавши свої повноваження своєму представнику.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати його особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у його відсутність.

Позивач у суді заяві позов підтримала.

По суті спору показала, що відповідач - юридично син її вже померлого рідного брата. Оскільки їх сім"я категорично не признавала його батьківство відносно відповідача, їх мати не прописувала відповідача, їх сім`я проживала в Рівному, де мають квартиру. Згодом за невідомих для неї обставин відповідач незрозумілим чином став зареєстрований за вказаною адресою, про що вона дізналася, коли стала власником майна,де став проживати з батьками, але його матір все одно попередній власник не прописала.

Після смерті попереднього власника - їх матері вона оформила своє право власності на спадщину. За життя брата вона не заперечувала проти його проживання, оскілька така була воля матері. Оскільки після смерті брата ці обставини зникли, вона повідомила відповідача та його матір про виселення, але вони стали категорично противитися, хоча їм було достовірно відомо про такі домовленості. Вони категорично не допускають її до її власності - спірного житла, яким вона має намір користуватися, при цьому іншого житла у неї немає, а відповідачі є співвласниками квартири у м.Рівне. Не заперечує, що комунальні послуги платив брат до своєї смерті, оскільки така була їх домовленість, а зараз вона їх не платить, оскільки її до житла не допускають і вона послугами користуватися змоги не має.

Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показала, що у відповідача відсутня зацікавленість у результаті справи, жодного разу до суду не з"явився. Ні він, ні його мати безпідставно не допускають позивача до її майна, погрожуючи їй. Відповідач не є особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому він з 1998 року є співвласником квартири АДРЕСА_2 .

Представник відповідача позов не визнала, показала, що відповідач має намір оспорювати одноосібне отримання позивачем спадщини після смерті бабусі відповідача по батьківській лінії спорідненості. Вважає, що позивач не представила належних та допустимих доказів того, що утримує своє майно, що відповідач чинить їй перешкоди у його використанні. По суті стверджує, що відповідач вселився не самовільно, а постійно проживав все своє життя у цьому житлі зі своїми батьками, його батько був сином попереднього власника майна, житло є його єдиним місцем проживання, відповідач їй не повідомляв, чи має інше житло, де він може проживати. Батько відповідача газифіковував спірний будинок, проводив у ньому поточний ремонт, тому відповідач вважає, що щось і має отримати.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 200064106 від 12 лютого 2020 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за вказаною адресою з 28 травня 2021 року.

За цією адресою зареєстрований відповідач, що підтверджується довідкою виконкому Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 10 лютого 2021 року № 101-12/02-13 та відповіддю з органу реєстрації місця проживання.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1998 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_1 . Спадщина складається з спірного будинку, який належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 1987 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05 листопада 2021 року.

Як вбачається із роздруківки вебсайту "Судова влада України" ОСОБА_2 у 2017-2019 роках був засудженим та притягався до адміністративної відповідальності.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Зі змісту ст.5 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16 зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У рішенні ВСУ №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року вказується, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до змісту ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. А тому в прохальній частині потрібно вказувати вимогу «позбавлення права користування житловим приміщенням».

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Щодо позовної вимоги про позбавленя права користування житлом ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім`ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім`ї. Відповідно до норм Житлового кодексу України до членів сім`ї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їх діти та батьки; членами сім`ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Так, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення, можете звернутись до відповідних органів із заявою та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, інформаційна довідка та ін.). Вказані документи є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Крім цього, він в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Аналіз цих норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Ніким не заперечується, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний. Однак відповідач у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду з позовом, оскільки така реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду. Отже, відповідно до положень ст.391 ЦК позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовився від користування чужою власністю. Позивачем належними доказами доведені підстави для зняття відповідача з реєстрації. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Отже, право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те, що позивач є власником житла, в якому відповідач залишається зареєстрованим і на час розгляду справи, позов підлягає до задоволення по суті.

Щодо позовної вимоги про виселення ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Відповідно до ст.17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК суди застосовують при розгляді справ конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №555/571/20 зазначено, що у своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини "житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Досліджуючи позовну вимогу щодо виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції суд вважає, що таке втручання у право на житло є виправданим, враховуючи таке.

Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачу на праві приватної спільної власності належить інше житло у м.Рівне, натомість відповідач чинить позивачу перешкоди у реалізації її права власності на належний їй будинок та порушує її право на житло.

З огляду на зазначене, відповідач, у разі його виселення, не набуде статусу безхатченка, оскільки має інше житло, є повнолітнім, не є членом сім`ї позивача - власника нерухомого майна, а тому підлягає виселенню з належного позивачу будинку.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідача судові витрати, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати.

Щодо порядку виконання рішення суду, то після набрання судового рішення законної сили власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права на користування житловим приміщенням та виселення.

Позбавити ОСОБА_2 права користування будинком АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 /.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП не відомий, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 /.

Повне судове рішення виготовлене 16 лютого 2022 року.

Суддя Кушнір Н.В.