Єдиний унікальний номер судової справи: 487/2823/20
Провадження № 22-ц/812/72/22 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

21 лютого 2022 року м. Миколаїв Справа № 487/2823/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

- представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину якого проголошено того ж дня о 14 год. 10 хв., повний текст складено 17 серпня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, Адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та земельною ділянкою шляхом знесення самовільної забудови,

встановив:

22 травня 2020 року ОСОБА_1 діючи через свого представника адвоката Коренко Т.В. звернулась до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , який обґрунтовувала наступним.

Вона є власником 21/100 часток в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 1/10 часки від 27 жовтня 1995 року, зареєстрованого в КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим №1510 та договору купівлі-продажу 11/100 часток від 13 вересня 1996 року, зареєстрованого КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим №1510 від 04 жовтня 1996 року.

Відповідач ОСОБА_3 є співвласником 1/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 червня 2017 року.

ОСОБА_3 без попереднього узгодження почав самовільне будівництво шляхом самостійного визначення площі земельної ділянки, що є у спільному сумісному користуванні для особистого будівництва, чим порушив права позивача як співвласника нерухомого майна та користувача суміжної земельної ділянки. Зміни зовнішніх меж зумовили відсутність можливості обслуговування зовнішньої стіни і покрівлі житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , що не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» згідно якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0м. При цьому має бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Посилаючись на зазначене та порушення відповідачем ст.ст. 91, 152, 158 ЗК України, 321, 376 ЦК України, позивач просила усунути перешкоди зі сторони ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача знести самочинну побудову, яка є загальною суміжною межею між ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, посилався на те, що до позову не надано доказів здійснення ним самовільної забудови, ним проводився ремонт даху, земельна ділянка, про яку зазначає позивач, знаходиться у комунальній власності. Наразі не визначено порядку користування земельною ділянкою та вказана земельна ділянка не знаходиться в оренді, а тому відповідач вважав, що позивач немає права звернення із даним позовом.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилалася на безпідставність доводів відзиву.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2020 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, а також в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

25 лютого 2021 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи жодного доказу в підтвердження того, що за адресою: АДРЕСА_1 , наявна самовільна забудова, що здійснена саме відповідачем не надано. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про порушення прав позивача діями саме відповідача і наявність причинно-наслідкового зв`язку між негативними наслідками. Позивач у даній справі є неналежним, оскільки не має у власності та користуванні земельної ділянки та її права, як власника та/або користувача земельної ділянки не порушуються.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку та просила скасувати це рішення й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона є неналежним позивачем, оскільки не має у власності та користуванні земельної ділянки. Зазначала, що вона щороку сплачує податок за користування земельною ділянкою. Обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавств щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

ОСОБА_1 зазначала, що для з`ясування питання про порушення відповідачем норм ДБН потрібні спеціальні знання, проте суд позбавив її можливості належного збору доказів у зв`язку з тим, що відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Крім того, позивачка вказувала, що в Заводському районному суді м. Миколаєва на розгляді перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки майна, що є в спільній власності та визначення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ в натурі частки із майна, що є в спільній власності та визначення порядку користування земельною ділянкою. При розгляді зазначеною справи вирішується питання встановлення порядку користування земельною ділянкою, що унеможливлює на даний час розгляд вимог про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою. Проте, суд першої інстанції проігнорував її клопотання про зупинення провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на аналогічні з відзивом на позовну заяву обставини, просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом частин 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном,що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

На обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_3 без попереднього узгодження почав самовільне будівництво шляхом самостійного визначення площі земельної ділянки, що є у спільному сумісному користуванні для особистого будівництва, чим порушив права позивача як співвласника нерухомого майна та користувача суміжної земельної ділянки. Зміни зовнішніх меж зумовили відсутність можливості обслуговування зовнішньої стіни і покрівлі житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , та не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» згідно якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому має бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Такі дії відповідача, як співвласника вважала, порушенням її прав власності як співвласника житлового будинку та землекористувача, у зв`язку з чим просила усунути ці перешкоди, які виникли в користуванні нею житловим будинком та земельною ділянкою, шляхом знесенням побудованої ОСОБА_3 будівлі з підстав, передбачених статтею 376 ЦК України.

Відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14 та постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 21/100 часток в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 1/10 часки від 27 жовтня 1995 року, зареєстрованого в КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим №1510 та договору купівлі-продажу 11/100 часток від 13 вересня 1996 року, зареєстрованого КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим №1510 від 04 жовтня 1996 року.

Відповідач ОСОБА_3 є співвласником 1/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 червня 2017 року.

Треті особи ОСОБА_5 є співвласником 37/100 частки, а ОСОБА_6 - 11/50 частки вищезазначеного житлового будинку.

Вказаний житловий будинок літ. А має загальну площу 228,6 кв.м., житлову - 146,2 кв.м., має сарай кам`яний літ. Б, Ж, погріб з шиєю кам`яний літ. Епд, сарай глинобитний літ. И, літню кухню з піно блоку літ. Т, вбиральню цегляну літ. Х, споруди літ. №І, ІІ, ІІІ, огорожі літ. №2, 3, 6, 7, 9, 10.

Як встановлено при дослідженні матеріалів інвентаризаційної справи № 286, за адресою: АДРЕСА_1 , де розташований вищезазначений житловий будинок, господарські будівлі та споруди, була виділена земельна ділянка, загальною площею 1031 кв. м (станом на 28 вересня 1932 року), яка є прибудинковою територією та знаходиться у комунальній власності. Має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Згідно з частиною першою статті 91 ЗК УРСР (в редакції 1970 року) особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанцій), статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача).

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України» і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо користування земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм об`єкти нерухомого майна.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (в редакції 1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акту про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Як встановлено спірна земельна ділянка на момент розгляду справи у власності сторін не перебувала, а знаходилася у їхньому постійному користуванні як співвласників домоволодіння, для обслуговування якого вона виділялася компетентними державними органами. Тому, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що позивач є неналежним, оскільки не має у користуванні земельної ділянки, є помилковим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили факт порушення відповідачем права позивача суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 слідує, що вона просила усунути перешкоди в користуванні будинком, як співвласник домоволодіння та землекористувач. Як зазначено вище, позивач, обґрунтовуючи підстави позову, посилалася на те, щоспоруджена прибудова створює перешкоди для обслуговування її частини будинку, безпечного володіння та користування нею та земельною ділянкою.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а стаття 376 ЦК України дає право позивачу ставити питання про знесення самочинно збудованих споруд, у разі порушення його прав.

Згідно акту складеному КП «ММБТІ» за об`єктом спірного житлового будинку від 18 травня 2021 року, з опитуванням співвласників, слідує, що ОСОБА_1 користується частиною житлового будинку літ.А-1, житловою площею 50,6 кв.м., загальною -70, 1 кв. м, приміщеннями 5-1,5-2, 5-4, 5-5, 5-6, 5-7, Ѕ сараю літ. Б (2,50х2,9), гаражем літ. Т, альтанкою літ. Ч, хвірткою №13, огорожею №15, огорожею №10.

ОСОБА_3 користується частиною житлового будинку літ. А-1, житловою площею 44,1 кв.м, загальною 55,8 кв.м., а саме приміщеннями 4-1,4-2, 4-3, 4-4, сараєм літ. Ж, огорожею№14, хвірткою №16. Крім того, за приміткою в цьому акті є наявною прибудова літ. А-2 без внутрішнього обміру (документи не надано)(а.с.168-169 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що за адресою місця розташування спірного будинку на земельній ділянці у 2018 році відповідачем ОСОБА_3 були самочинно виконані роботи зі спорудження прибудови літ. А-2 площею забудови 34,0 кв.м., що об`єктивно підтверджується поясненнями позивача та третьої особи ОСОБА_5 .

Зазначені обставини в судовому засіданні були підтверджені також сукупністю доданих до позову: ксерокопіями фотографій, листом Адміністрації Заводського району від 04 вересня 2018 року №З-1204, листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 31 серпня 2018 року №2182/22.01-20, довідкою Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 29 березня 2019 року № 01-169, актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки, складеному Управліннями з контролю за використанням та охороною земель від 19 березня 2019 року № 60-ДК/132/An/09/01/-19, актом комісійного розгляду від 07 серпня 2020 року, технічним паспортом на будинок, що виготовлено станом на 24 травня 2021 року, довідкою КП «ММ БТІ» №2-2479 від 24 травня 2021 року (т.1 а.с. 20-28, 62-72, 93, 173 -179).

Між тим, ОСОБА_1 не довела порушення відповідачем через спорудження ним зазначеної прибудови її прав пов`язаних з користуванням будинком та земельною ділянкою за вищезазначеною адресою, оскільки зазначені обставини такого не підтверджують.

З метою з`ясування відповідності побудованої споруди вимогам нормативно правових актів в галузі будівництва (ДБН, СНиП тощо), наявність перешкод у позивача щодо користування частиною житлового будинку та земельної ділянки та у разі встановлення такого, способи їх усунення, 05 листопада 2021 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду була призначена судова будівельно-технічна та судова земельно-технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, яка не була проведена.

В заяві від 04 січня 2022 року ОСОБА_1 просила розглядати апеляційну скаргу за наявними в матеріалах справи доказами без проведення експертизи, посилаючись на те, що її матеріальний стан не дозволяє оплатити вартість експертизи.

За таких обставин, доказів того, що спірна прибудова, яку здійснив ОСОБА_3 не відповідає встановленим законом нормам та стандартам, та доказів, що така прибудова порушує права ОСОБА_1 суду не надано.За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для знесення спірної прибудови.

За вказаних обставин, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про те, що позивач є неналежним є передчасним, проте це не впливає на остаточні висновки суду при вирішенні спору.За такого, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційним судом відхиляються.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, а відтак апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду інстанції на підставі положень статті 375 ЦПК України слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.