Провадження №2/235/193/22
Справа №235/2342/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Хмельової С.М.

за участю позивача ОСОБА_1

секретаря судового засідання Лебеденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою від 08.08.2014р., за якою відповідач ОСОБА_2 взяв у позику 2000,00 доларів США та 15000,00 гривень, які зобов`язався сплатити у термін до повного погашення боргу.

Станом на 31.03.2021 ОСОБА_2 не повернув позивачу борг у розмірі 2000,00 доларів США та 15000,00 гривень та ухиляється від повернення боргу.

22.02.2021 позивачем відповідачу були направлені вимоги про повернення боргу протягом тридцяти днів, які відповідач проігнорував, борг позивачу не повернув.

Позивач вважає, що оскільки боргова розписка від 08.08.2014 року не містить умов щодо розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, як це визначено ч.1 ст.1048 ЦК України.

За період з 08.08.2014р. по 17.02.2021 р. сума процентів від суми позики за користування відповідачем грошовими коштами у розмірі 2000,00 доларів США складає 2086,03 доларів США, та сума процентів від суми позики за користування відповідачем грошовими коштами у розмірі 15000,00 гривень за період з 08.08.2014 до 17.02.2021 складає 15645,21 гривень.

Розрахунок процентів від суми позики здійснюється за формулою: (сума боргу за період) / 100% х (облікова ставка НБУ) / 365 днів х (кількість днів).

Станом на 30.03.2021 курс гривні по відношенню до долара США за даними НБУ становить 27,9694 гривень за 1 долар США.

2000,00 доларів США станом на 30.03.2021 еквівалентно 55938,80 гривень = (2086,03 дол. США х 27,9694 грн).

2 086,03 доларів США станом на 30.03.2021 еквівалентно 58 345,00 гривень = (2086,03 дол. США х 27,9694 грн).

Сума заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики, оформленим розпискою від 08.08.2014, становить: сума боргу 2000,00 доларів США, що еквівалентно 55 938,80 гривень, сума боргу 15000,00 гривень, проценти від суми позики за користування коштами 2086,03 доларів США, що еквівалентно 58 345,00 гривень, проценти від суми позики за користування коштами 15 645,21 гривень, а всього 144 929,29 гривень.

Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі: сума боргу 2000,00 доларів США, що еквівалентно 55 938,80 гривень; суму боргу 15000,00 гривень; проценти від суми позики 2086,03 доларів США, що еквівалентно 58 345,00 гривень; проценти від суми позики 15 645,21 гривень, а всього 144 929,29 гривень, а також судові витрати: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 гривень, судовий збір у розмірі 1449,29 гривень.

Ухвалою суду від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

22 червня 2021 року Красноармійським міськрайонним судо ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені повністю.

Ухвалою суду від 01.11.2021 року заочне рішення скасоване, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 01.12.2021 року в задоволенні клопотання відповідача про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження відмовлено, в задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Зазначає, що з позивачем договору позики він не укладав, грошових коштів від позивача (2000 доларів та 15000 грн) не отримував і розписку не писав.

Позивач заявив вимоги не тільки про повернення боргу, який відповідач не отримував, але й стягнення процентів 2086,03 долара США та 15645,21 грн за період з 08.08.2014 року по 17.02.2021 рік за обліковою ставкою НБУ.

Заперечуючи проти позову в цілому через відсутність факту укладення договору позики між відповідачем та позивачем, відповідач також має право заявити трирічну позовну давність до вимог щодо стягнення процентів. Використання свого права на подання заяви про застосування позовної давності не є визнання певних обставин, а є його правом на використання всіх процесуальних інструментів на захист своїх прав.

Оскільки проценти нараховуються щомісячно, позовна давність спливла щодо стягнення всіх можливих процентів, нарахованих до 05.04.2018 року.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, -на рівні облікової НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики. надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Таким чином, нарахування та стягнення процентів за обліковою ставкою НБУ для іноземної валюти не передбачено.

Відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, застосувати трирічну позовну давність щодо будь-яких вимог позивача.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги.

Відповідач про день та час судового засідання був повідомлений належним чином, проте до суду не з`явився.

З урахуванням думки позивача, суд ухвали проводити розгляд справи без участі відповідача.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

08.08.2014 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Красноармійським РВ УМВС України в Донецькій області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , дав розписку у тому, що 08.08.2014 року у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Красноармійським РВ УМВС України в Донецькій області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , заняв грошові кошти у розмірі 2000 доларів США (дві тисячі доларів США) та 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень), які зобов`язався сплатити у термін до повного погашення суми боргу (а.с.16).

Оригінал даної розписки перебуває у позивача та був оглянутий в судовому засіданні.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що з позивачем договору позики він не укладав, грошових коштів від позивача (2000 доларів та 15000 грн) не отримував і розписку не писав.

Відповідачем заявлялось клопотання про призначення експертизи, яке було обґрунтоване тим, що розгляд справи потребує проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки відповідач заперечує факт отримання коштів за розпискою та написання розписки. Розписку позивачу він не писав, грошові кошти не отримував. Для підтвердження того, що не писав розписку, необхідно проведення почеркознавчої експертизи.

Оскільки відповідач проживає в місті Варшава Республіки Польща, то найближча до його місця проживання експертна установа знаходиться у м. Львів. Тому, на думку відповідача, було доцільним доручити проведення експертизи Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (79024, м.Львів, вул. Липинського, 6.54) та поставити питання на експертизу: ким саме, відповідачем чи іншою особою, виконано підпис на розписці, що наявна в матеріалах справи №235/2342/21?

В ухвалі від 01.12.2021 року судом вказано, що відповідно до п.1,2 ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

В даній справі відповідач заперечує той, факт, що саме він підписував розписку. Таким чином відповідач має право заявляти клопотання про призначення почеркознавчої експертизи і воно повинно бути розглянуто судом.

Пунктом 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України

08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України

від 26.12.2012 № 1950/5), передбачено, що експерту забороняється:

проводити експертизу без письмової вказівки керівника (заступника керівника) експертної установи, керівника структурного підрозділу;

передоручати проведення експертизи іншій особі;

самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно;

вирішувати питання, які виходять за межі спеціальних знань експерта та з`ясування питань права і надавати оцінку законності проведення процедур, регламентованих нормативно-правовими актами;

вступати у не передбачені порядком проведення експертизи контакти з особами, якщо такі особи прямо чи опосередковано зацікавлені в результатах експертизи;

зберігати матеріали справ та об`єкти експертних досліджень поза службовим приміщенням.

У розділі 1 Науково-методичних рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), передбачено, що основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Пунктом 1.3 передбачено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи.

Пунктом 1.7 передбачено, що експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). У посвідчувальному написі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові виконавця, а також особливості зразка (написані лівою рукою, спеціальним шрифтом тощо).

Таким чином, з викладеного слідує, що експерту заборонено самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Обов`язок підготовки необхідного матеріалу для проведення експертизи, законодавство покладає на орган, який призначає експертизу, тобто в даному випадку на суд.

Враховуючи викладене, суд зазначив, що клопотання про призначення почеркознавчої експертизи може бути розглянуто тільки в присутності особи, щодо почерку якої необхідно проведення експертизи, а саме відповідача ОСОБА_2 . Таким чином відповідачу, судом роз`яснено про необхідність з`явитися безпосередньо до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

Проте, відповідач не з`явився до судових засідань, які було призначені на 17 січня 2022 року та 21 лютого 2022 року, про які був повідомлений шляхом направлення повідомлення на месенджер «вайбер», на номер з якого він спілкувався з працівником канцелярії суду щодо отримання рішення суду. Крім того, відповідачу направлялись судові повістки рекомендованим листом за останньою відмовою його адресою проживання у м. Покровськ. Тобто, відповідач на власний розсуд не скористався правами, які надані йому процесуальним законодавством, а саме статями 43, 49 ЦПК України.

Суд також звертає увагу, що відповідач не був позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Доказів про те, що розписку від 08.08.2014 року підписував не відповідач, суду не надано.

Відповідно до п.1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

З матеріалів справи убачається, що 08.08.2014 року ОСОБА_2 видав розписку про отримання ним в борг коштів в іноземній валюті в розмірі 2000 доларів США та 15000 гривень. ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику у термін до повного погашення суми боргу.

У вказаній розписці вказані: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувались; дата отримання обумовлених коштів й особистий підпис позичальника ОСОБА_2 .

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розпискою від 08.08.2014 року, які посвідчує передачу позичальнику коштів, оскільки в розписці чітко вказано, що ОСОБА_2 заняв грошові кошти.

Знаходження оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1 свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов`язання боржником у повному обсязі.

При цьому, відповідач не оспорював зазначений договір, а тому відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним, а тому доводи відповідача про те, що він договір позики не укладав, є безпідставними.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

17 лютого 2021 року позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів та визначених них процентів (а.с.18-19). Вимога направлена рекомендованим листом з описом (а.с.25).

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував факт написання розписки та отримання ним грошових коштів, але жодних доказів на підтвердження вказаного відповідачем до суду надано не було.

Таким чином, у відповідача наявний обов`язок з повернення отриманих за розпискою коштів.

Оскільки термін повернення коштів визначений вимогою позикодавця про їх повернення, яка була направлена відповідачу 17.02.2021 року, позов до суду надійшов 05.04.2021 року, строк позовної давності щодо повернення коштів в розмірі 2000 доларів США та 15000 гривень, позивачем не пропущений, тому підстави для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог відсутні.

Суд звертає увагу, що розпискою передбачено наявність боргу у розмірі 2000 доларів США, гривневий еквівалент відсутній, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення суду гривневий еквівалент 2000 доларам США, оскільки відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування вказаними коштами, суд зазначає наступне.

За договором позики від 08.08.2014 року його предметом є іноземна валюта - долари США та національна грошова одиниця гривня.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02липня 2014 року у справі №6-36цс14.

Однак ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Щодо процентів за користування коштами у вигляді 2000 доларів США, позивачем надано розрахунок процентів за період з 08.08.2014 до 17.02.2021 року в розмірі 2086,09 доларів США, виходячи з облікової ставки НБУ.

З таким розрахунком погодитися не можна з огляду на наступне.

За змістом ст.1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон №679-XIV) облікова ставка НБУ - це один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ч.1 ст.2 Закону №679-XIV).

Пунктом 1 ч.1 ст.15 цього Закону №679-XIV передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст.27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною 2 ст.46 вказаного Закону передбачено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Відповідно до Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року №277 (далі - Положення №277), визначено, що облікова (ключова) ставка Національного банку (далі - облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України «Про Національний банк України» та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку.

Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

З системно-логічного аналізу можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється за рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16.

Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам 1, 3 ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18, у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

За такого, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів в розмірі 2086,03 доларів США, за користування коштами в розмірі 2000 доларів США, що надані за договором позики від 08.08.2014 року, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів в розмірі 15645,21 гривень за користування коштами в розмірі 15000 гривень, наданими за договором позики.

Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Проте, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Беручи до уваги те, що договором позики не встановлено розміру процентів після спливу визначеного у ньому строку повернення коштів наданих у борг, а саме 17 березня 2021 року (згідно вимоги позивача від 17 лютого 2021 року), позовні вимоги про визначення розміру процентів, у встановленому на рівні облікової ставки НБУ до 17.02.2021 року, є обґрунтованими.

Перевіривши розрахунок наданий позивачем, який є додатком до позовної заяви, в частині нарахування процентів на рівні облікової ставки НБУ на суму боргу в розмірі 15000 гривень, розмір яких становить 15645,21 гривень, суд погоджується з ним, та приходить до висновку про його відповідність законодавству.

Враховуючи викладене, а також те, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно із статтею 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог судовий збір в розмірі 865,81 гривень підялагє стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн.

Відповідно до статті 133 КЗпП України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина 3 цієї статті передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, крім інших, на професійну правничу допомогу .

Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до наданого договору про надання правової допомоги від 17 лютого 2021 року (а.с.27-30), актів виконаних робіт № 1 та №3 від 17 лютого 2021 (а.с.27) позивачем сплачено адвокату 4500,00 гривень.

Враховуючи викладені обставини справи, а саме те, що позивач був вимушений звертатися за правничою допомогою, витрачаючи на це грошові кошти, враховуючи складність справи, те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає, що за надання правничої допомоги адвокатом на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 4500 гривень.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 1046-1049 ЦК України, ст.ст.4, 5, 10, 12, 81, 141, 223, 265, 279, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі: 2000,00 (дві тисячі) доларів США, 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок; проценти від суми позики 15645 (п`ятнадцять тисяч шістсот сорок п`ять) гривень 21 копійка.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, судовий збір у розмірі 865 (вісімсот ш`істдесят п`ять) гривень 81 копійка.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, а також відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: Донецька область, Покровський район, с. Новосергіївка, адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення виготовлено 23.02.2022 року.

Суддя С.М.Хмельова