242/6292/21
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2022 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого - судді Черкова В.Г.,при секретарі Уварові М.В.,розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в м. Селидово цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша селидівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у нерухомості в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

02.12.2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, він, як син померлого, отримав спадщину у виді 2/5 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої залишилось спадкове майно. 3/10 частки спадкового майна після смерті матері отримав її чоловік та вітчим позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з яким мешкав до дня смерті останнього. При зверненні до нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено.

Просив визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку (3/10 часток житлового будинку), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заяви та клопотання сторін.

Позивачнадав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у строк, наданий судом, відзиву на позовну заяву не надав, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від23.12.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою від 28.01.2022 р. витребувані докази за клопотанням позивача.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згідно рішення народного суду м.Селидове Донецької області від 10.06.1969 р. домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було розподілено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/2 частині кожному, шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29.10.1993 р. ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого належне їй майно, що складається з Ѕ частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла сину ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 отримав Свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, що складалася з 2/5 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

28.04.1993 р. ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_4 , взяла прізвище чоловіка.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

09.09.2020 р. ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/5 частки житлового будинку за АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі рішення народного суду м.Селидове Донецької області від 18.06.1991р., справа № 2-561-1991 р., яке було зареєстроване у Селидівському БТІ 29.11.1991 р. Зазначено, що Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 успадковану частку вказаного майна (3/10 часток житлового будинку) буде видано по спадковій справі ОСОБА_4 .

Постановою від 09.09.2020 р. у вчиненні нотаріальних дій було відмовлено, зазначено, що згідно матеріалів спадкової справи № 122/2020, заведеної після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями є її чоловік ОСОБА_4 , який прийняв спадщину фактично шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та її син ОСОБА_1 , який також прийняв спадщину фактично, вступивши в управління (володіння) спадковим майном. У зв`язку з чим ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/10 частки спадкового майна житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі фактичного прийняття спадщини іншим спадкоємцем за законом.

Згідно повідомлення Першої селидівської державної нотаріальної контори, згідно даних Спадкового реєстру після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 нотаріальною конторою спадкова справа не заводилась, заповітів не посвідчувалось.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 13 ЦПК Українипередбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 41, 55 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Нормами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємцями, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством; у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження.

Суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права.

Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existingpossessions).

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Судом встановлено, що через відмову у вчиненні нотаріальної дії позивач не має можливості оформити своє право власності іншим шляхом, окрім судового.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та надані докази, та, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,до ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , третя особа Перша селидівська державна нотаріальна контора, , юридична адреса: Донецька область, м.Селидове, вул.Маяковського, 39, про визнання права власності на частку у нерухомості в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку (3/10 часток житлового будинку), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя