Справа № 460/1513/15-ц
Провадження №2/944/54/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - Швед Н.П.

з участю секретаря - Василиці Н.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та інтересів при проведенні та використанні матеріалів відеозйомок та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та інтересів при проведенні та використанні матеріалів відеозйомок та стягнення моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що в період 2010-2015року він являвся депутатом Яворівської районної ради Львівської області.

15.01.2015р. під час засідання постійної комісії Яворівської районної ради з питань бюджету, економіки та фінансів до зали засідань увірвалася невідома особа із засобами фото та відеофіксації, яка пред`явила посвідчення члена громадської організації «Яворівська районна організація Українська Національна Самооборона» на прізвище ОСОБА_3 та стала вимагати зареєструвати його як журналіста. В подальшому без згоди членів комісії ОСОБА_3 розпочав відеозйомку усіх присутніх осіб. На прохання припинити його знімати, відповідач не реагував, а навпаки направив на нього об`єктив камери та заявив, що згідно законодавства він як журналіст має право здійснювати свої повноваження.

Крім нього, про припинення здійснення відеофіксації заявив депутат ОСОБА_4 , однак, відповідач не реагував на їх прохання, а навпаки провокативно направляв об`єктив в обличчя ОСОБА_4 , через такі дії відповідача, ОСОБА_4 змушений був покинути засідання комісії.

Вподальшому ОСОБА_3 направив об`єктив камери знову в його сторону, продовжуючи свої провокативні дії, та тим самим зриваючи засідання комісії. Для того, щоб уникнути непорозумінь та продовжити засідання комісії він запропонував відповідачу припинити відеозйомку, присісти на вільне місце в залі, та бути присутнім на засіданні комісії в якості представника громадської організації, робити нотатки та інші записи, які йому потрібні, без використання відеокамери. Відповідач відмовився від запропонованого та не реагуючи на його повторні звернення не знімати його, продовжив відеозйомку. Через такі провокаційні дії ОСОБА_3 , він перебував у стресовому стані, який спровокував у нього гіперглікемічну кризу, оскільки він хворіє на цукровий діабет.

З метою захисту свого порушеного права він змушений був викликати наряд поліції, однак до прибуття правоохоронців знахабніла поведінка ОСОБА_3 спровокувала його на дії щодо уникнення забороненої відеозйомки, попередивши його про застосування засобів самозахисту при продовженні здійснення такої.

Розцінивши це як образу, ОСОБА_3 вхопив його за поли светра, він намагався вирватись, однак отримав від відповідача удар в нижню ліву ділянку грудної клітки.

Зважаючи на такий перебіг подій, репутацію відповідача як провокатора та особи, яка необ`єктивно та викривлено висвітлює отриману ним інформацію в результаті своїх «професійних» дій, члени комісії та присутні особи змушені були залишити зал засідання ради.

Коли приїхали представники правоохоронних органів, він надав їм заяву про вчинення відповідачем правопорушення та пояснення щодо вказаних подій.

Увечері, 15.01.2015року, на інформаційній сторінці в соціальній мережі Vkоntakte Громадський контроль Яворівщини» та персональній сторінці ОСОБА_3 на цьому ж ресурсі з`явилося відео (електронне посилання ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яке ОСОБА_3 знімав на засіданні комісії. З даного відео вбачається, що він та ОСОБА_4 вимагали не проводити фото та відеозйомку відносно них.

Вказане відео було оприлюднено без їхньої згоди, крім цього, та супроводжувалось образливими коментарями: «Депутат-хабарник ОСОБА_4 (директор Терновицької СЗШ I- II ст., с.Терновиця, член ПП «ВО Батьківщина») і депутат-наркоторговець ОСОБА_1 влаштували бійку з журналістом... З врахуванням наведеного, слід вважати, що ОСОБА_3 є адміністратором ресурсу «Громадський контроль Яворівщини».

Крім цього, звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 відповідно до ст.1 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» не є професійним працівником та представником жодного засобу масової інформації, зареєстрованого відповідно до вимог законодавства України, тобто не є журналістом, а лише тим хто присвоїв собі права, та повноваження журналіста, зловживаючи своїм правом на інформацію, чим порушив його інтереси під час проведення фото та відеозйомки. Відповідач попри його заборону опублікував вказану відеозйомку, супроводжуючи таку образою його честі, гідності та ділової репутації. Вважає що розповсюджуючи недостовірну інформацію про нього, відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка відобразилася у душевних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 , приниженням його честі, гідності та ділової репутації.

Просить суд постановити рішення, яким спростувати недостовірну інформацію в ресурсах її розповсюдження, зняти із загального доступу вказане відео та коментар до нього, стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 20 000 грн та судові витрати на рахунок бюджету Яворівської районної ради для фінансування програми підтримки учасників АТО.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 28.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить такі задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Тимощук О.І. позовні вимоги заперечив та пояснив, що події, які відбулися 15 січня 2015 року під час засідання постійної комісії Яворівської районної ради з питань бюджету, економіки та фінансів не відповідають дійсності, оскільки, відповідач жодним чином не перешкоджав діяльності комісії - мовчки здійснював відеозапис засідання даної комісії, однак, будучи депутатом, публічною особою, уповноваженою на виконання функцій держави і місцевого самоврядування, позивач почав задавати відповідачу запитання провокаційного характеру, та в подальшому наніс ОСОБА_3 фізичні травми, пошкодив відеотехніку та прямо погрожував вбивством.

З даного приводу ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів із заявою, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 16.01.2015.

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25.09.2019року ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.129 КК України і виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення. ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.171 КК України. Призначено ОСОБА_1 за ч.1 ст. 171 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців. На підставі ст.49, 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.171 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Жодних доказів які б підтверджували викладене в позовній заяві позивачем не надано, викладене у позовній заяві є надуманим та вимислом позивача. Просить у задоволені заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, повно і всебічно встановивши дійсні обставини справи та підтвердивши їх доказами, слід прийти до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, ст. 28).

Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Разом із тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Судом встановлено, що в період з 2010-2015року ОСОБА_1 являвся депутатом Яворівської районної ради Львівської області.

15 січня 2015 року в приміщенні депутатської кімнати, яка знаходиться в будівлі Яворівської районної ради Львівської області за адресою: вул. Івана Франка, 8 м.Яворів Львівської області, відбулося засідання постійної комісії з питань економіки, бюджету та фінансів цієї ради, на якому був присутній секретар вказаної комісії депутат Яворівської районної ради VI скликання ОСОБА_1 . Під час роботи комісії до приміщення ради зайшов ОСОБА_3 , який є позаштатним журналістом газети «Антикорупційний вісник», що підтверджується листом Всеукраїнської громадської організації «Народний антикорупційний нагляд» від 30.03.2015 №0010/15 та посвідченням журналіста № НОМЕР_1 , виданого 08.01.2015 редактором вказаної газети, 2 що підтверджується вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25.09.2019року, який набрав законної сили та долучений до матеріалів справи.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вищевказаний вирок вирок відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України має преюдиціальне значення з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до вимог ст.26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації ( пресу) в Україні» право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації, відвідування органів місцевого самоврядування, а також відкрите здійснення записів, в тому числі із застосуванням будь-яких технічних засобів.

Тобто, відповідач здійснював відеозйомку на законних підставах, офіційно заявивши про себе, на засіданні комісії, перед депутатами які є публічними особами, уповноваженими на виконання фінкцій держави та органів місцевого самоврядування.

З позовної заяви слідує що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відбувся словесний конфлікт під час якого ОСОБА_3 тримав ОСОБА_1 за светер, а останній намагався вирватися, проте отримав від нього удар в нижню ліву ділянку грудної клітки.

Із заяви яка міститься в матеріалах справи вбачається, що позивач звернувся із заявою відносно неправомірних дій відповідача.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17.10.2015року позивач ОСОБА_1 звернувся до Яворівського РВ ГУМВСУ із заявою про вчинення ОСОБА_3 відносно нього кримінального правопорушення, яке полягало у спричиненні тілесних ушкоджень, однак відомості в ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення відповідачем, внесені не було, у зв`язку з відсутністю в діях відповідача події та складу кримінального правопорушення.

Однак, 19.02.2015року було внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за ч.1 ст. 129 КК України, ч.1 ст. 171 КК України за заявою ОСОБА_3 про вчинення злочинів від 18.02.2015, про вчинення депутатами Яворівської районної ради ОСОБА_4 та ОСОБА_1 15.01.2015року кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 129, 171 КК України.

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25.09.2019року по кримінальному проваджені, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 16.01.2015 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.129, ч.1 ст.171КК України, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.129 КК України і виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення. ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.171 КК України. Призначено ОСОБА_1 за ч.1 ст. 171 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців. На підставі ст.49, 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.171 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

З наведеного слідує, що внаслідок подій які мали місце 15.01.2015року, у вигляді словесного конфлікту та заборни відеозйомки за допомогою технічного запису на засіданні постійної комісії Яворівської районної ради з питань бюджету, економіки, фінансів про які покликається в позовній заяві ОСОБА_1 , він дійсно перешкоджав журналісту здійсненню професійної діяльності. Доказів на підтвердження викладеного в позовній заяві позивачем не надано, відеозйомки сесії від 15.01.2015року суду представлено, хоч суд звертав увагу позивачу на це.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Крім того, статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 94 ЦК України передбачено право юридичної особи недоторканність їїділової репутації,на таємницю кореспонденції,на інформацію та інші особисті немайнові права,які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

З положень пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слідує що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 цієї Постанови ПВСУ). жодних доказів поширення недостовірної інформації позивачем не надано.

В силу вимог пункту 19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» (заява №61561/08 рішення від 02.06.2016 року), що основоположні принципи з питання, чи є втручання у свободу вираження поглядів «необхідним у демократичному суспільстві», є добре узагальнені у практиці Суду та нещодавно були узагальнені таким чином (див. рішення у справі ««Delfi AS» проти Естонії» (Delfi AS v. Estonia) [ВП], заява № 64569/09, п. 131, від 16 червня 2015 року, з подальшими посиланнями).Свобода вираження поглядів становить одну з найважливіших основ демократичного суспільства й одну з основних умов для його прогресу та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2статті 10Конвенції вона може бути застосована нетільки до«інформації» або«ідей»,які сприймаються зі схваленням або розцінюються як не образливі чи незначні, але ідо тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.Такими є вимоги плюралізму,толерантності та відкритості думок,без яких немає «демократичного суспільства». Як зазначено у статті 10Конвенції, ця свобода може підлягати обмеженням, які ...проте мають бути чітко розтлумачені, а потреба в обмеженнях встановлена переконливо... У світлі обмеженого обсягу обґрунтування національних судів та зважаючи на обмеженість дискреційних повноважень держави у цій сфері, Суд постановляє, що втручання не ґрунтувалося на «достатніх» підставах, та доходить висновку, що необхідність втручання у здійснення підприємством-заявником свого права на свободу вираження поглядів доведена не була.

Таким чином, відповідно до вимог статті 277 ЦК України, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Враховуючи те, що оціночними судженнями, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань. Висловлювання, на які посилається позивач, є суб`єктивним баченням (оцінкою) обставин, про які зазначено.

Як передбачено ст.280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 ст.1167 Цивільного кодексу України, визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім, випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд враховує роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до яких юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_1 вважає, що його право на повагу до гідності та інтересів порушено внаслідок поширення 15.01.2015 р. на інформаційних носіях - сторінці в соціальних мережах Vkоntakte Громадський контроль Яворівщини» та персональній сторінці ОСОБА_3 на цьому ж ресурсі з`явилося відео (електронне посилання ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яке він знімав на засіданні комісії, де чітко зафіксовано його та ОСОБА_4 вимога про заборону фото та відео зйомки особисто їх, а також всі подальші події. Оприлюднення даного відео здійснювалося без їхньої згоди, крім того, воно було супроводжене образливими коментарями: «Депутат-хабарник ОСОБА_4 (директор Терновицької СЗШ I- II ст., с.Терновиця, член ПП «ВО Батьківщина») і депутат-наркоторговець ОСОБА_1 влаштували бійку з журналістом... Також їм відомо те, що ОСОБА_3 є адміністратором ресурсу «Громадський контроль Яворівщини». Проте таке не знайшло свого підтвердження.

Крім цього, слід зазначити, що розповсюдження недостовірної інформації про особу саме не свідчить безумовно про заподіяння особі, про яку така інформація була поширена, моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди є обставиною, яка підлягає доказуванню і встановленню під час розгляду справи судом.

В поданій позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 відповідно до ст.1 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» не є професійним працівником та представником жодного засобу масової інформації, зареєстрованого відповідно до вимог законодавства України, тобто не є журналістом, а присвоїв собі права та повноваження журналіста, однак даний факт спростовується посвідченням, яке видане громадською організацією «Яворівська районна організація Українська Національна Самооборона» за підписом керівника ОСОБА_5 відповідачу, та дійсне до 31 грудня 2015 року. Жодних доказів на підтвердження викладеного в позовній заяві позивачем не надано, а судом під час судового засідання не здобуто.

При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 7 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Застосування вищенаведених норм права відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, а тому суд, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує такі при вирішенні даного спору.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Покликання позивача на обставини викладені в позовній заяві про спростування недостовірної інформації та зняття такої із загального доступу, не знайшло підтвердження, під час судового розгляду справи, оскільки позивачем не долучено належних та допустимих доказів, не вказано яку інформацію просить спростувати та в яких ресурсах така міститься,а відтак, і не може бути позивачу спричинена діями відповідача моральна шкода, оскільки такі вимоги мають похідний характер.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 7, 12, 13, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 294, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та інтересів при проведенні та використанні матеріалів відеозйомок та стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Позивач: ОСОБА_1

проживає за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 .

СУДДЯ: Швед Н.П.