ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/6855/20

провадження № 22-ц/818/536/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ДП обслуговування повітряного руху України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року, в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: стягнути з відповідача на його користь 1151500,00 грн. матеріальної допомоги; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.05.2020 року до дня ухвалення рішення суду; стягнути витрати пов`язані із наданою правничою допомогою адвоката у розмірі 10000,00 грн.; стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що з 01.10.1993 року по 15.05.2020 року, ОСОБА_1 працював у Харківському регіональному структурному підрозділі Украероруху (Державного підприємства обслуговування повітряного руху України). Згідно наказу Харківського РСП від 13.05.2020 року №110/о він був звільнений з посади заступника директора з УПР Харківського РСП Украероруху згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію з 15.05.2020 року. Просив виплатити матеріальну допомогу на підставі п. 6.25.2 Колективного договору ДП «Украерорух». Проте відповідач листом №92/22.1-11/20 від 13.05.2020 відмовив у виплаті матеріальної допомоги у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю коштів. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного виконання обов`язку по сплаті матеріальної допомоги, позивачем заявлено додаткову вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги задоволено частково. Стягнуто з Державного Підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі 1 151 500,00 (один мільйон сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот ) грн. Стягнуто з Державного Підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані із наданою правничою допомогою у розмірі 10000,00 грн. Стягнуто з Державного Підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.08.2021 року виправлено описку в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.07.2021 року, зазначивши у тексті рішення в усіх відмінках правильно прізвище « ОСОБА_3 » замість невірного « ОСОБА_3 ».

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги та ухвалити нове рішення у відповідній частині, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 травня 2020 року до дня ухвалення рішення суду, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. Просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1261, 20 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що під заробітною платою, що належить працівникові (або за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, незалежною працівнику заробітної платою), необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору у трудових правовідносинах з роботодавцем. Вказує, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно звільнено роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові № 759/10613/20 від 30.06.2021 року за ідентичними правовідносинами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку саме з Украероруху. Зазначає, що до даних правовідносин застосовуються загальні умови розрахунку при звільненні, визначені законом. Вказує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Суд першої інстанції мотивував відсутність вини роботодавця у виплаті матеріальної допомоги позивачу при звільненні лише відсутністю у колективному договорі строку проведення такої виплати, хоча повинен був враховувати умови проведення розрахунку при звільненні, визначені законом. Наголошує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у вимозі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги - сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку виплати матеріальної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що така виплата передбачена лише умовами Колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, отже у суду відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виплати такої матеріальної допомоги, застосувавши до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.10.1993 року наказом №21/л від 15.10.1993 року ОСОБА_1 прийнято на посаду керівника польотів Харківського філіалу ДП «Украерорух».

Згідно наказу №513/о від 08.09.2014 року ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки заступника директора з УПФ із збереженням функціональних обов`язків начальника АДЦ-НП.

13.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення з посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію з 15.05.2020 року та виплатою матеріальної допомоги на підставі п.6.25.2 Колективного договору Украероруху (т. 1 а.с. 12).

15.05.2020 року ОСОБА_1 згідно наказу №110/о від 13.05.2020 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 13).

При цьому передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками матеріальну допомогу, ні в день звільнення, ні по день звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 не виплачено.

Відповідно до п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів (т. 1 а.с. 17-31).

На час звільнення позивача з роботи будь - яких змін у Колективний договір щодо призупинення виплати матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 цього договору, її скасування чи зменшення розміру у встановленому законом порядку внесено не було.

Відповідно до звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2020 року сукупний дохід ДП «Украерорух» за звітний період склав 881 601 грн. В той же час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив 577 954 грн.

Зі змісту висновку ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин» вбачається, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Починаючи з 12 березня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України був установлений карантин, були заборонені пасажирські перевезення, в тому числі авіаційним транспортом. Згідно з рішенням РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеного в дію указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87, були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення. Зважаючи на виконання введеного органами державної влади України карантину, заборони виконання міжнародних польотів та польотів над територією України, вітчизняні авіакомпанії, які здійснювали пасажирські перевезення, тимчасово призупинили провадження своєї операційної діяльності. Аналогічна ситуація склалась і на ринках авіаційних перевезень країн Європи та світу в частині введення обмежень щодо пересування громадян та відповідної зупинки більшості польотів авіакомпаній (окрім поодиноких евакуаційних рейсів). Як наслідок даної ситуації та введених заходів, падіння трафіку у повітряному просторі України протягом другої половини березня - травня 2020 року склало приблизно 95 % з негативними піками аж до 98 %. Авіаційна, і зокрема аеронавігаційна галузь України та світу, переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років. Зважаючи на це, ТПП України підтвердила, що, починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).

Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

У справі, яка переглядається, заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач посилався зокрема на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, спричинених карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби.

Статтею 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що вона не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

17 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» та внесено зміни до частини другої статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до яких запровадження в Україні карантинних обмежень визнано форс-мажором.

Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини роботодавця у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки у трудових правовідносинах між сторонами у цій справі з 16 березня 2020 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та в період існування яких роботодавець об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, слід відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, саме з підстав відсутності вини ДП «Украерорух» у такій затримці з огляду на підтверджене настання істотної зміни обставин, що унеможливлювали виконання роботодавцем умов колективного договору щодо позивача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від від 10 листопада 2021 року № 359/5807/20, в якій вирішувався спір за подібних правовідносин за участю відповідача (працівник просив стягнути з ДП «Украерорух» заборгованість з виплати матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Отже, колегія суддів вважає, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги саме з мотивів, викладених в редакції цієї постанови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст судового рішення виготовлено 15 лютого 2022 року.