Номер провадження 2/754/711/22
РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2022 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Панченко О.М.

при секретарі Богослов Ю.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 19.06.2021 року приватним нотаріусом Михайленко С.А. Мотивує вимоги позову тим, що 17.10.2012 року між ним та ОСОБА_6 від імені якої діяв представник ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Марчук К.В. приватним нотаріусом КМНО м. Києва, зареєстрований у реєстрі №2260 унаслідок якого позивач придбав у власність земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 08.07.2021 року позивач, здійснивши запит до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно довідався про те, що 17.06.2021 року Михайленком С.А. , ПН КМНО було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі спірний договір), відповідно до якого право власності на земельну ділянку, що вказана вище було зареєстровано за ОСОБА_4 (відповідач 1). 07.07.2021 року ПН КМНО Стрельченко О.В. було посвідено договір купівлі - продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на земельну ділянку :62:509:0666 було зареєстровано за ОСОБА_5 (відповідач 2). Оскільки позивач після придбання у 2012 році спірної земельної ділянки нікому її не продавав, тому вважає, що вказані вище договори купівлі-продажу земельної ділянки є такими, що грубо порушують право власності позивача на придбану земельну ділянку.

В зв`язку із викладеним вище, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної дялянки від 17.06.2021 року було посвідчений Михайленком С.А. , ПН КМНО відповідно до якого право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_4 ; скасувати рішення про державну реєстрацію земельної ділянки від 17.06.2021 року №58821435 стосовно земельної ділянки за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений 07.07.2021 року ПН КМНО Стрельченко О.В., відповідно до якого право власності на земельну ділянку :62:509:0666 було зареєстровано за ОСОБА_5 ; скасувати рішення про державну реєстрацію земельної ділянки від 07.07.2021 року №59155051 та припинити право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 15.07.2021 року прийнято цивільну справу до провадження суду, призначено її підготовчий розгляд.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 15.07.2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою суду від 10.08.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів ПН КМНО Стрельченко О.В. до суду направлено матеріали про укладення спірного договору купівлі-продажу.

08.09.2021 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника відповідачки ОСОБА_5

11.10.2021 року від представника позивача у справі до суду надійшла письмова відповідь на відзив.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів ПН КМНО Михайленко С.А. до суду направлено матеріали про укладення спірного договору купівлі-продажу.

Протокольною ухвалою суду від 18.11.2021 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги, просив суд про їх задоволення.

Представник відповідачки ОСОБА_5 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, що зазначені ним були у відзиві на позовну заяву.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки не повідомила.

Треті особи у справі приватні нотаріуси КМНО Михайленко С.А. та Стрельченко О.В. в судове засідання не з`явилися, в своїх заявах до суду просили проводити розгляд справи без їх участі.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 17.10.2012 року між позивачем та ОСОБА_6 від імені якої діяв представник ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Марчук К.В. приватним нотаріусом КМНО м. Києва, зареєстрований у реєстрі №2260 унаслідок якого позивач придбав у власність земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

08.07.2021 року позивач, здійснивши запит до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно довідався про те, що 17.06.2021 року Михайленком С.А. - ПН КМНО було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на земельну ділянку, що вказана вище було зареєстровано за ОСОБА_4 (відповідач 1).

07.07.2021 року ПН КМНО Стрельченко О.В. було посвідено договір купівлі - продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на земельну ділянку :62:509:0666 було зареєстровано за ОСОБА_5 (відповідач 2).

Позивач у справі, посилаючись на те, що він є власником спірної земельної ділянки, яка вибула з його володіння без його згоди звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах).

За приписами статті 57 ЦПК України (у зазначеній редакції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Аналогічні норми містяться у статті 76 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

У частині другій статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналогічні вимоги містяться у статті 78 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до вимог частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України (у зазначеній редакції).

Крім того, ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 звертає увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, а саме застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до висновку ВСУ викладеному у постанрві від 17.12.2014 року у справі №6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387,388 ЦК України. Оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем , незалежно від того, скільки разів це майно буоло відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є нфективним способом захисту права власника. (висновок ВСУ викладений в постанові від 17.12.2014 року у справі №6-140цс14.) Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача є вичерпним (ч. 1 - 3 ст. 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України є неефективними.

Щодо позовних вимог в частині скасування рішень про державну реєстрацію спірної земельної ділянки, то визнання недійсним правочину на підставі якого здійснювалася відповідна державна реєстрація у відповідності до приписів ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є самостійною підставою для скасування відповідних рішень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом подання заяв із ухваленим судовим рішень через Центр надання адміністративних послуг.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обгрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року).

Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті.

Установивши, що позивач не був стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу від 17.06.2021 року та від 07.07.2021 року, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що вимоги щодо визнання вказаних правочинів недійсними у спосіб, обраний позивачем задоволенню не підлягають.

Таким чином, позивач, вважаючи себе власником спірного майна, може задовольнити свої вимоги лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Зважаючи на викладене вище, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 265, 266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 19.06.2021 року приватним нотаріусом Михайленко С.А., - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.М. Панченко