ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 630/177/21

провадження № 22ц/818/1242/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 липня 2021 року в складі судді Дем`яненко І.В.,

у с т а н о в и в:

В березні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Гребенюка Олександра Сергійовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви, відповідно до умов якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 500,00 грн.

Умови кредитного договору відповідач не виконав, допустив заборгованість, яка станом на 04 лютого 2021 року склала суму в загальному розмірі 77 654,67 грн (заборгованість за тілом кредиту 62 455,13 грн, у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту 62 455,13 грн, заборгованість за простроченими відсотками 15 199,54 грн), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

26 березня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що Умови та правила надання банківських послуг він не підписував, отже нарахування банком процентів в розмірі 15 199,54 грн є незаконним. Зазначає, що суд першої інстанції має застосувати до спірних правовідносин правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 липня 2021 року позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 жовтня 2009 року в розмірі 77 654,67 грн та 2 270,00 грн судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є доведеним та підлягає задоволенню з підстав, передбачених статтею 1054 ЦК України.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 15 вересня 2021 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 липня 2021 року залишена без задоволення.

08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він подав відзив на позовну заяву, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для ухвалення заочного рішення. Зазначає, що судове рішення не є обгрунтованим, оскільки не надано відповіді на всі заперечення проти позову та не застосована жодна правова позиція Верховного Суду до спірних правовідносин.

Зазначає, що він сплатив банку на погашення заборгованості за кредитом суму в розмірі 27 047,83 грн, із яких: 5 001,06 грн відсотки; 10 224,73 грн прострочені відсотки; 11 822,04 грн пеня. Однак нарахування вказаних сум здійснено у збільшеному розмірі та зараховано в рахунок суми боргу згідно з умовами, з якими він не був ознайомлений.

29 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 20 жовтня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви, відповідно до умов якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 500,00 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а. с. 38).

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на станом на 04 лютого 2021 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 77 654,67 грн (заборгованість за тілом кредиту 62 455,13 грн, у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту 62 455,13 грн, заборгованість за простроченими відсотками 15 199,54 грн), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 жовтня 2009 року, посилався на заяву та на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які були підписані відповідачем.

В заяві та довідці передбачена базова процентна ставка в місяць 2,5% (30% на рік, 0,083% в день) на залишок заборгованості. Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

Термін дії картки № НОМЕР_1 жовтень 2015 року. Картка декілька разів перевипускалась. Строк дії останньої картки № НОМЕР_2 червень 2021 року (а. с. 37).

З указаним позовом банк звернувся в березні2021 року та просив стягнути заборгованість станом на 04 лютого 2021 року.

Початковий кредитний ліміт в подальшому змінювався, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 . Остання зміна кредитного ліміту відбулася 18 липня 2018 року (а. с. 36).

ОСОБА_1 користувався кредитним коштами, що підтверджується випискою банку. Останній платіж на погашення заборгованості внесено 26 лютого 2020 року в сумі 2,37 грн.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із письмових пояснень ОСОБА_2 представника АТ КБ «ПриватБанк», наданих суду апеляційної інстанції, вбачається, що заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 01 серпня 2019 року (дата виникнення простроченої заборгованості) по 04 лютого 2021 року (що становить 553 дні) станом на 04 лютого 2021 року складає суму в розмірі 28 666,28 грн із розрахунку: 62 455,13 грн (тіло кредиту) х 0,083% (відсоткова ставка в день) : 100 х 553 дні.

За правилами частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляцйної скарги.

Враховуючи те, що банк не оскаржив рішення суду першої інстанції, згідно з розрахунком, доданим до позовної заяви, станом на 04 лютого 2021 року заборгованість складає суму в загальному розмірі 77 654,67 грн (заборгованість за тілом кредиту 62 455,13 грн, у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту 62 455,13 грн, заборгованість за простроченими відсотками 15 199,54 грн), який відповідачем не спростовано, рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для ухвалення рішення в заочному порядку на висновки суду про наявність підстав для стягнення заборгованості не впливають.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина