РІШЕННЯ

іменем України

21 лютого 2022 рокуСправа №451/626/21
Провадження № 2/451/97/22

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Радехові в залі суду цивільну справу №451/626/21 за позовом ОСОБА_1 до Радехівської міської ради Львівської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

27 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до Радехівської міської ради Львівської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування (а.с.3-8).

29 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_3 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та виклав позовну заяву в новій редакції (а.с.34-41).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років померла мати позивача - ОСОБА_4 , про що 02 листопада 2007 року було складено відповідний актовий запис №28 та видано свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_1 Свитазівською сільською радою Сокальського району Львівської області від 02.11.2007. Після смерті матері - ОСОБА_4 , позивач прийняла спадщину шляхом спільного проживання із спадкодавцем за однією адресою на момент відкриття спадщини.

Після смерті спадкодавця - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилось спадкове майно, а саме: - житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 ; - земельна ділянка площею 2,5672 га на території Дмитрівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказаний житловий будинок мав статус колгоспного двору в якому померлий спадкодавець була головою та останнім членом колгоспного двору. Окрім цього, після смерті спадкодавця залишилась земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,5672 га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Львівської області, та належить спадкодавцю - ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЛВ №033839, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15 березня 2000 року за №6849. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки Державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЛВ №033839 вбачається, що спадкодавцю було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 2,5672 гектарів.

Таким чином, після смерті спадкодавця - ОСОБА_4 , спадкові права та обов`язки переходять до спадкоємця її дочки - ОСОБА_1 . З метою оформлення своїх спадкових прав позивач звернулася до державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори, однак, з`ясувалося, що видати свідоцтво про право на спадщину нотаріус не може, оскільки позивач пропустила строк, визначений ст.1272 ЦК України для прийняття спадщини та була зареєстрована зі спадкодавцем за різними адресами. Таким чином, позивач не може реалізувати свої майнові права як спадкоємець у позасудовому порядку, тому у неї виникає необхідність звернутися з позовом до суду. З огляду на вищезазначене позивач - ОСОБА_1 для подальшої реалізації своїх майнових прав як спадкоємця, змушена встановити у судовому порядку факти, що мають юридичне значення, а саме факт спільного проживання із спадкодавцем за однією адресою на момент відкриття спадщини.

Просить суд: - встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 за однією адресою на момент відкриття спадщини з спадкодавцем - ОСОБА_4 , яка, згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 02.11.2007 року Свитазівською сільською радою Сокальського району Львівської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок (літ. «А1-1») загальною площею 79,2 м. кв., відкрита веранда (літ. «а2») та огорожа «№1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , яка, згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 02.11.2007 року Свитазівською сільською радою Сокальського району Львівської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку загальною площею 2,5672 га в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії II-ЛВ №033839, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15 березня 2000 року за №6849, і згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки включає:земельну ділянку площею 0,1538 гектарів (ріллі); земельну ділянку площею 0,0605 гектарів (кормових угідь); земельну ділянку площею 2,3529 гектарів (ріллі); - судові витрати по справі просить покласти на позивача (а.с.3-8,35-41).

У підготовче судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не з`явився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.72).

Представник відповідача в підготовче судове засідання також не з`явився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Радехівської міської ради Львівської області. Позовні вимоги визнає (а.с.47).

У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України.

За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого визнання права.

За змістом ч.ч.1-2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого 02.11.2007 Свитазівською сільською радою Сокальського району Львівської області (а.с.12).

Родинні відносини позивачки зі спадкодавцем підтверджують наступні документи: - копія свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 , виданого Дмитрівською сільською радою Сокальського району Львівської області від 10 лютого 1963 року, з якого видно, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Криве Сокальського району Львівської області; - копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №8 від 16 квітня 2021 року, виданого Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), з якого констатовано, що 26 квітня 1980 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб та прізвище дружини змінено на « ОСОБА_7 »; - копія свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_4 , виданого повторно 12 серпня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану у м. Радехів; - копія свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_5 , виданого Свитазівською сільською радою Сокальського району у Львівській області 25 вересня 1998 року, з якого видно, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 одружилися 25 вересня 1998 року та дружині після одруження присвоєно прізвище « ОСОБА_10 » (а.с.13,14-14 зворот, 15,16).

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого виконкомом Дмитрівської сільської ради 25 жовтня 1988 року на підставі рішення Радехівського райвиконкому №214 від 20.10.1988 та записаного в реєстрову книгу під №34 25.10.1988, констатовано, що будинковолодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 (а.с.19).

Вказане також підтверджується копією довідки №1594 від 26.03.2021, виданої КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.18).

З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 станом на 24 березня 2021 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 79,2 м.кв., житлова площа 38,3 м.кв., складається з коридора площею 16,9 м.кв., житлової кімнати площею 14,5 м.кв., житлової кімнати площею 23,8 м.кв., кладової площею 11,9 м.кв., та кухні площею 12,1 м.кв. (а.с.20-23).

Згідно з характеристикою будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 встановлено, що до будівель і споруд входять: житловий будинок (А1-1), який збудовано у 1920 році; відкрита веранда (а2); огорожа (№1) (а.с.23).

Відповідно до ст.120 ЦК УРСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Згідно з ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

В силу вимог ст.126 ЦК УPCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору; яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Виходячи з даних, так як будинок належав до колгоспного двору, головою та останнім і єдиним членом колгоспного двору була ОСОБА_4 , то відповідно будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому належало спадкодавцю на праві власності (а.с.18,54).

Відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на землю, серії II-ЛВ №033839, виданого 15 березня 2000 року на підставі рішення IX сесії III демократичного скликання Радехівської районної ради народних депутатів від 24.12.1999 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6849, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,5672 га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Львівської області, належить ОСОБА_4 .

Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки вищевказана земельна ділянка складається із трьох земельних ділянок: площею 0,1538 га, площею 0,0605 га та площею 2,3529 га (а.с.42-42 зворот).

Листом №152/01-16 від 14.04.2021 державний нотаріус Радехівської державної нотаріальної контори Медведюк Зоя Степанівна повідомила позивачу, що відкрити спадкову справу після смерті гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає підстав, оскільки відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, який позивачка пропустила, а тому їй рекомендовано звернутися до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (а.с.25).

Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України №056/16-а від 06 січня 2022 року, українські записи особового імені СТЕФАНІЯ (свідоцтво про право особистої власності на будівлю; свідоцтво про смерть; довідка, запис ОСОБА_4 ) та СТЕПАНІЯ (Державний акт на право приватної власності на землю, запис ОСОБА_4 ; свідоцтво про народження ОСОБА_5 , запис мати ОСОБА_4 ) попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи та її родичів є ідентичними. Розбіжності в записах виникли внаслідок фіксації в різних документах фонетичних варіантів особового імені ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (а.с.67).

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Факт спільного проживання позивачки зі спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , не довіряти показам якої в суду підстав немає (а.с.48-50).

Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з тим, що спадкове майно, а саме будинковолодіння, віднесене до колгоспного двору, а також наявна розбіжність між зареєстрованим та фактичним місцем проживання спадкодавця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час смерті та визнання права власності на майно за позивачкою у порядку спадкування.

У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачами, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем та визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку за позивачкою є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,200,206,258-259,263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 за однією адресою на момент відкриття спадщини з спадкодавцем - ОСОБА_4 , яка, згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 02.11.2007 року Свитазівською сільською радою Сокальського району Львівської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок (літ. «А1-1») загальною площею 79,2 м.кв., відкрита веранда (літ. «а2») та огорожа «№1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку загальною площею 2,5672 га, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії II-ЛВ №033839, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15 березня 2000 року за №6849, і згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки включає: земельну ділянку площею 0,1538 га (ріллі); земельну ділянку площею 0,0605 га (кормових угідь); земельну ділянку площею 2,3529 га (ріллі), в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті 21 лютого 2022 року.