Постанова

Іменем України

15 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 658/2938/20

провадження № 61-16557св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Херсонського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Склярської І. В., Чорної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила розділити майно, що є спільною власністю сторін, та визнати за нею право власності на: 1/2 частину житлового будинку загальною площею 95,0 кв. м, житловою площею 51,6 кв. м, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля марки «Lexus», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля, що становить 170 209,5 грн; 1/2 частину зернозбирального комбайна марки «John Deere», 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості комбайна, що становить 418 902,45 грн.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 03 червня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано їх в одне провадження.

У процесі розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_2 заявила клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про розділ майна- житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 95,0 кв. м, житловою площею 51,6 кв. м, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0081, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташована за вказаною адресою, з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Каховський міськрайонний суд Херсонської області ухвалою від 03 червня 2021 року закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про розділ майна (житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 95,0 кв. м, житловою площею 51,6 кв. м, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0081, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташована за вказаною адресою, з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позов, пред`явлений ОСОБА_1 в липні 2018 року, за наслідком розгляду якого 15 січня 2020 року ухвалено рішення суду про відмову у задоволенні позову, яке набрало законної сили (справа № 658/2636/18), та позов, пред`явлений нею у вересні 2020 року в цій справі, є тотожними як за предметом, так і за підставами позову, тому ці вимоги повторно розгляду судом не підлягають.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Херсонський апеляційний суд постановою від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03 червня 2021 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтувала своє звернення до суду в липні 2018 року та у вересні 2020 року, не є тотожними, що не перешкоджає їй повторно звернутися до суду для вирішення спору щодо наведеного вище нерухомого майна. У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що немає передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі в частині поділу будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 . При цьому апеляційний суд врахував, що рішення суду від 15 січня 2020 року, ухвалене у справі № 658/2636/18, не містить жодних висновків щодо суті позову ОСОБА_1 в частині обґрунтованості чи необґрунтованості заявлених нею вимог про поділ наведеного вище нерухомого майна, тому, вирішуючи спір в цій частині, суд не робитиме повторно висновків по суті спору чи ставити під сумнів висновки суду, зроблені при вирішенні аналогічних питань в іншій справі, що виключає порушення принципу верховенства права, зокрема принципу правової певності та остаточності судового рішення. Водночас закриття провадження у справі з наведених судом підстав перешкоджає ОСОБА_1 здійснити захист цивільного права в судовому порядку та не відповідає завданню цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, зокрема фізичних осіб.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Херсонського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року і залишити в силі ухвалу Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03 червня 2021 року.

Підставою відкриття касаційного оскарження судового рішення вказував те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червні 2019 року у справі № 320/9224/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19, від 29 липня 2021 року у справі № 713/788/20, від 21 липня 2021 року у справі № 303/5602/15, від 30 березня 2021 року у справі № 645/1047/17.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що ОСОБА_1 під час розгляду справи № 658/2636/18 не довела позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного будинку та земельної ділянки, внаслідок чого у задоволенні зазначеної вимоги було відмовлено. При цьому позов, пред`явлений ОСОБА_1 у липні 2018 року, а також позов, пред`явлений нею у вересні 2020 року, обґрунтовано тим, що вона таОСОБА_2 в період шлюбу придбали спірні житловий будинок та земельну ділянку. У зв`язку з цим позивачка просила визнати це майно спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ. Отже, питання щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу житлового будинку і земельної ділянки вже перебувало на розгляді суду. Таким чином, набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Водночас суд апеляційної інстанції помилково тлумачив поняття «підстави позову», вказуючи на те, що ОСОБА_1 у «повторно поданій позовній заяві навела технічну характеристику будинку та площу земельної ділянки», надала правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, а отже, на думку колегії суду апеляційної інстанції, виникли нові підстави позову. Однак позивачка фактично надала нові докази, які вона мала можливість надати суду першої інстанції під час розгляду справи № 658/2636/18. Такий підхід до тлумачення поняття «підстави позову» фактично легітимізує можливість звернення до суду з тим самим позовом, з тих самих підстав і до тих самих сторін, надавши суду лише нові докази, що суперечить вимогам процесуального закону.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

30 листопада 2021 року справа № 658/2938/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що предметом позову у цій справі, як і у справі № 658/2636/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, серед інших вимог є вимога про поділ житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами і земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 січня 2020 року Каховський міськрайонний суд Херсонської області у цивільній справі № 658/2636/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ухвалв рішення, яке набрало законної сили 14 лютого 2020 року.

Вказаним рішенням ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову в частині поділу між подружжям будинку та земельної ділянки з тих підстав, що позивачка не надала жодних доказів на підтвердження обставин набуття спірного житлового будинку та земельної ділянки.

При цьому з огляду на зміст позовної заяви, поданої ОСОБА_1 26 липня 2018 року, на час її первісного звернення до суду вона не була обізнаною ні щодо технічних характеристик житлового будинку та площі спірної земельної ділянки, ні щодо правовстановлюючих документів на це майно, зазначивши у позовній заяві про те, що відповідач приховує від неї документи на будинок та землю, хоча це майно було придбане ними в період шлюбу у сільської ради як недобудований будинок для переселенців, який вони добудували за спільні кошти та в якому вона зареєстрована з 10 червня 1981 року.

Як на час первісного звернення позивачки до суду щодо поділу спільного із відповідачем майна, так і на час ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні вимоги про поділ будинку і земельної ділянки - 15 січня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Звертаючись до суду з вимогою про поділ спірних будинку та земельної ділянки 17 вересня 2020 року, ОСОБА_1 зазначила про розірвання шлюбу, надавши копію заочного рішення Каховського міськрайонного суду, ухваленого 13 лютого 2020 року у справі № 658/425/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 16 березня 2020 року, та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформовані за заявою ОСОБА_2 26 грудня 2018 року та 23 липня 2019 року відповідно, із яких видно, що право власності на житловий будинок як об`єкт житлової нерухомості було зареєстровано на ім`я відповідача вперше 19 грудня 2018 року, а на спірну земельну ділянку із присвоєнням їй відповідного кадастрового номера 18 липня 2019 року.

У повторно поданій позовній заяві ОСОБА_1 зазначила технічну характеристику будинку (загальна площа - 95 кв. м, житлова площа - 51,6 кв. м) та площу земельної ділянки (0,25га) і надала переселенський квиток, акт про приймання будинку як для переселенців та зміни будинку, зобов`язання про погашення кредиту.

Наведена інформація свідчить про те, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом уперше сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а спірний будинок та земельна ділянка не набули статусу об`єктів цивільно-правових відносин, оскільки право власності на них не було зареєстроване за жодним із подружжя. Водночас на день повторного звернення шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку, а правовстановлюючі документи оформлено на ім`я відповідача.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі, апеляційний суд встановив, що підстави, якими ОСОБА_1 обґрунтувала своє звернення до суду в липні 2018 року та у вересні 2020 року, не є тотожними, що, відповідно, не перешкоджає їй повторно звернутися до суду за вирішенням спору щодо спірного нерухомого майна.

При цьому апеляційний суд встановив такі обставини.

Зміст позовної заяви, поданої ОСОБА_1 26 липня 2018 року, на час її первісного звернення до суду свідчить, що вона не була обізнаною ні щодо технічної характеристики житлового будинку та площі спірної земельної ділянки, ні щодо правовстановлюючих документів на це майно, зазначивши у позовній заяві про те, що відповідач приховує від неї документи на будинок та землю, хоча це майно було придбане ними в період шлюбу у сільської ради як недобудований будинок для переселенців, який вони добудували за спільні кошти та в якому вона зареєстрована з 10 червня 1981 року.

Як на час первісного звернення позивачки до суду щодо поділу спільного із відповідачем майна, так і на час ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні вимоги про поділ будинку і земельної ділянки - 15 січня 2020 року - сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Звертаючись до суду з вимогою про поділ спірних будинку та земельної ділянки у цій справі, ОСОБА_1 зазначила про розірвання шлюбу, надавши копію заочного рішення Каховського міськрайонного суду, ухваленого 13 лютого 2020 року у справі № 658/425/19 про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 16 березня 2020 року, та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформовані за заявою ОСОБА_2 , з яких відомо, що право власності на житловий будинок як об`єкт житлової нерухомості було зареєстроване на ім`я відповідача вперше 19 грудня 2018 року, а на спірну земельну ділянку із присвоєнням їй відповідного кадастрового номера 18 липня 2019 року.

У поданій позовній заяві у цій справі ОСОБА_1 зазначила технічну характеристику будинку (загальна площа - 95 кв. м, житлова площа - 51,6 кв. м) та площу земельної ділянки (0,25га) і надала переселенський квиток, акт про приймання будинку як для переселенців та зміни будинку, зобов`язання про погашення кредиту.

Наведена інформація свідчить про те, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом уперше сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а спірний будинок та земельна ділянка не набули статусу об`єктів цивільно-правових відносин, оскільки право власності на них не було зареєстроване за жодним із подружжя. Разом з тим як на день повторного звернення їх шлюб розірвано в судовому порядку, а правовстановлюючі документи оформлено на ім`я відповідача.

При цьому апеляційний суд врахував, що рішення суду від 15 січня 2020 року, ухвалене у справі № 658/2636/18, не містить жодних висновків щодо суті позову ОСОБА_1 в частині обґрунтованості чи необґрунтованості заявлених нею вимог про поділ спірного нерухомого майна, тому, вирішуючи спір в цій частині, суд не робитиме повторно висновків по суті спору чи ставити під сумнів висновки суду, зроблені при вирішенні аналогічних питань в іншій справі, що виключає порушення принципу верховенства права, зокрема принципу правової певності та остаточності судового рішення.

У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною третьою статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі, оскільки підстави позовних вимог ОСОБА_1 , заявлені у цій справі та у справі № 658/2636/18, не є тотожними.

Доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд правильно закрив провадження у цій справі, оскільки набрало законної сили рішення у справі № 658/2636/18, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У разі зміни хоча б одного з цих елементів позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі.

Інші доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, що не дає підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов