Справа № 647/3113/21
№ провадження 2/647/18/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2022 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: Миргород В.С.,

при секретарі: Дзежик Л.О.,

за участі в режимі відеоконференції

представника позивача - адвоката: Мартиненко А.В..,

представника відповідача - адвоката Заремби М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Берислав Херсонської області цивільну справу №647/3113/21 за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович до директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука Віктора Михайловича, Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович звернулися до суду позовом до директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука Віктора Михайловича, Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позов тим, що ОСОБА_1 з 30 жовтня 2015 року і на даний час працює вчителем математики у Тягинському закладі повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області. 04 жовтня 2021 року на сайті МОЗ України було опубліковано прийнятий Наказ МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2153 від 04.10.2021 року. 08 листопада 2021 року Наказом №87, що виданий Директором Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітруком В.М., позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з підстав нездійснення нею щеплення проти COVID-19. Позивач зробила щеплення проти COVID-19 та Наказом №91 від 16.11.2021 року Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області була допущена до роботи з умовою надання сертифікату про повну вакцинацію від COVID-19 до 31.11.2021 року. В зв`язку з чим вважають Наказ №87 протиправним. Просять скасувати Наказ Директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука В.М. №87 від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; Стягнути з Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 15.11.2021 року у сумі 5 974, 32 грн. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу; Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою суду від 01.12.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 07.12.2021 року провадження у даній справі було відкрито в загальному порядку та призначено підготовче засідання.

10.01.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що директор Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрук В.М. не за власної ініціативи ухвалив наказ про відсторонення позивача від роботи, а перед повідомленням працівників про необхідність обов`язкового щеплення та можливе відсторонення від роботи попередньо телефоном консультувався з іншими установами та отримав усні роз`яснення щодо законності такого рішення. Відповідач діяв у межах наданих йому повноважень згідно норм діючого законодавства та з метою захисту епідеміологічного благополуччя громадян, зокрема дітей очолюваного ним навчального закладу. Інформаційним листом 03.11.2021 року, а також вголос директором було повідомлено позивача разом з іншими працівниками Тягинського закладу ПЗСО Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області, які не пройшли вакцинацію проти COVID -19 про те, що Міністерство охорони здоров`я України, наказом № 2153 від 04.10.2021 року затвердило перелік організацій, працівники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID -19 на період дії карантину встановленого КМУ Постановою № 1236 від 09.12.2020 року з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, і обов`язковій вакцинації підлягають працівники закладів загальної середньої освіти незалежно від типу та форм власності, а працівники закладів освіти, які не щепляться проти COVID -19 до початку роботи 08.11.2021року о 8:30 год. будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 року. Однак, позивач будучи повідомленою про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19, від підписання вказаного повідомлення відмовилась, про що 03.11.2021 року було складено акт стосовно відмови від підпису повідомлення позивачем. Отже, відповідачем були вжиті заходи аби довести до відома позивача інформацію про те, що вона, як працівник закладу дошкільної освіти, підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19, а у випадку ухиляння чи відмови від вакцинації позивач буде відсторонена від роботи у встановленому законом порядку. Враховуючи те, що ОСОБА_1 не пройшла курс вакцинації проти COVID-19, відповідач, виконуючи вимоги постанови КМУ від 09.12.2020р. №1236 " 08.11.2021 року виніс наказ про відсторонення від роботи, яким відсторонив від роботи позивача з 08.11.2021р. без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що зумовили відсторонення, тобто до моменту отримання хоча б однієї дози вакцини проти COVID-19. Цього ж дня із вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена під розписку. Відповідач стверджує, що наміру проходити вакцинацію у позивача не було. На підставі вище викладеного, директор навчального закладу зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи. Вважає дане рішення обґрунтованим та таким, що не суперечить чинному законодавству, оскільки керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача. Крім того, відповідач вважає, що понесені позивачем судові витрати необхідно залишити за рахунок позивача, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, та стягнути з позивача понесені судові витрати відповідача.

18.01.2022 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, яка зводиться до того, що доводи відповідача про дотримання процедури відсторонення лише шляхом посилання на ст. 46 КЗпП не спростовують протиправності наказу та порушення прав Позивача, оскільки ст. 46 КЗпП містить лише перелік підстав, серед них - «інші випадки передбачені законодавством» процедури ж відсторонення дана норма не містить, в свою чергу ст. 12 «Про захист населення від інфекційних хвороб» як «інший випадок», вимагає, щоб відсторонення у разі ухилення чи відмови від щеплення здійснювалося саме в порядку встановленому законом, а не іншим актом, таким законом є Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який в ст. 7 передбачає, що особи, які ухиляються від щеплення усуваються від роботи виключно за поданням санітарно-епідеміологічної служби, цих вимог закону Відповідачем дотримано не було, що є порушенням вимоги законності. При цьому, посилання на постанову Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 не заслуговують на увагу, поза як вказане рішення прийнято за інших фактичних обставин справи та не містить жодних висновків про застосування норм права, які стосуються відсторонення працівника від роботи через нездійснення вакцинації проти COVID -19. Відповідачем не спростовано той факт, що відсторонення відбулося за відсутності фактичних обставин, які мають бути встановлені та підтверджені відповідними доказами. Відповідачами, так і не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову чи ухилення від проведення щеплення, оскільки відмова особи надати про себе інформацію, що містить лікарську таємницю не є доказом, за яким можливо встановити відсутності чи ухилення від проведення щеплення. Доводи Відповідача про наявність виправданої мети, що супроводжено посиланням на практику ЄСПЛ у справі Вавржчика проти Чеської республіки, а також на постанову Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 331/5291/19 є нерелевантними, оскільки в цих справах суд наголошував на тому, що справи стосуються добре відомих науці і медицині вакцин (ці щеплення віднесені законом України до обов`язкових та не заперечуються Позивачем), в той же час у даній справі мова йде про експериментальну вакцину, яке не є добре відомою та ще перебуває на стадії випробування, що підтверджено відповідними документами, тому в даному випадку виправдана мета не доведена так, як несе ризик життю та здоров`ю Позивача. Доводи Відповідача про те, що мало місце лише виконання підзаконних нормативно-правових актів, невиконання яких тягне за собою адміністративну відповідальність, є неспроможними, оскільки ніхто не зобов`язаний виконувати протиправні накази, а тим більше ті, які суперечать закону, оскільки закон має вищу юридичну силу, тому перш ніж застосувати такі акти Відповідач мав забезпечити дотримання закону та конституційних прав Позивача чого зроблено не було.Посилання Відповідача на усні роз`яснення щодо законності відсторонення та надані письмові відповіді обласних та районних державних адміністрації, Міністерства охорони здоров`я України та Державної служби України з питань праці, не можуть братися до уваги судом, оскільки, по-перше, вказані документи не є нормативно - правовими актами, містять лише роз`яснювальних характер та не є обов`язковими до застосування, по-друге, зазначені документи, всупереч вимог ст.ст. 81, 83 ЦПК України, не надані, ані суду, ані Позивачу. При цьому, позиція Відповідача про те, що суд може залучити установи, які надавали роз`яснення про законність відсторонення Позивача від роботи, у якості співвідповідачів, є необгрунтованою та не відповідає вимогам процесуального законодавства, у тому числі ст. 51 ЦПК України. Доводи Відповідача про те, що на Позивача слід покласти витрати на правову допомогу Відповідача, які орієнтовано складають тринадцять тисяч гривень, є безпідставними та необгрунтованими, оскільки, всупереч вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України, заявлені Відповідачем витрати не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом Відповідача робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та ціною позову і значенням справи для сторони. До того ж, всупереч вимог п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, Відповідачем не надано жодних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Позивач та її представник адвокат Мартиненко А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити, скасувати Наказ Директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука В.М. №87 від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ; Стягнути з Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по 15.11.2021 року у сумі 5 974, 32 грн. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу; Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення учасників цивільної справи, які з`явились, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав:

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15, частинами першою, другою статті 16 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

За статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_7 , дружині ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 12).

ОСОБА_1 працює вчителем математики Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області, що підтверджується записом трудової книжки (а.с. 9-11).

Загальна сума доходу ОСОБА_1 , за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року становить 129 218, 36 грн., що підтверджується довідкою про доходи (а.с. 15).

08 листопада 2021 року Наказом №87, що виданий Директором Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , вчителя математики Тягинського ЗПЗСО, відсторонено від роботи з 08-30 год. 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 Світлані Міннігуловій від 03.11.2021 року (а.с. 13).

ОСОБА_1 , вчителя математики Тягинського ЗПЗСО допущено до роботи з 16.11.2021 року з умовою надання сертифікату про повну вакцинацію від COVID-19 до 30.11.2021 року. Підстава: амбулаторна картка пацієнта, вакцинованого від COVID-19 ОСОБА_1 від 15.11.2021 року, що підтверджується Наказом №91 від 16.11.2021 року виданим Директором закладу ОСОБА_3 (а.с. 14).

Щодо позовної вимоги скасувати наказ директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітруком В.М. №87 від 08.11.2021 року яким позивачку ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08-30 год. 08.11.2021 року судом встановлено наступне.

Так, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

За змістом статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно з приписами пункту «г» частини 1 статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку.

Відповідно до вимог пунктів «а» та «б» частини 1 статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III, протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб.

Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Водночас, частинами 2, 3 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Таким чином, зі змісту норми статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним.

Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах.

Щодо тлумачення поняття «законодавство яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), у якому КСУ зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

З аналізу зазначених вище норм закону та рішення Конституційного Суду України, посилання позивача на не встановлення нормами саме Закону України обов`язкового щеплення для окремих категорій працівників, є необґрунтованим, оскільки поняття законодавство яке вжито у КЗпП України не обмежується лише Законом як таким, а охоплює і інші нормативно-правові акти зареєстровані в Міністерстві юстиції України та які мають дію на всій території України.

За таких даних, до інших передбачених законодавством випадків (ст. 46 КЗпП України) належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83.

Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16.09.2011 р. №595.

Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 26 серпня 2021 року № 9 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог, встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

З урахуванням викладеного, посилання позивача на незаконність обов`язкового щеплення викладачів спростовується наведеними нормами законодавства, яке є чинним на момент розгляду справи.

Зважаючи на приписи частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує рішення Верховного Суду, які є дотичними до спірних правовідносин.

Так, у постанові від 20.03.2018 року у справі № 337/3087/17, Верховний Суд зазначив, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах освіти, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У постанові від 17.03.2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

У постанові від 10.03.2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Позивач аргументує поданий позов також тим, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 законом не передбачена, тому відсторонення її від посади є незаконним.

Так, системний аналіз норм статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та норм статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими.

Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами Міністерства охорони здоров`я України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються.

Крім цього, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України.

Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

З урахуванням всього вищевикладеного обґрунтування наведені позивачем в позовній заяві спростовуються наведеними вище вимогами Закону та іншими нормативно-правовими актами, які є чинними та обов`язковими до виконання всіма громадянами України.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зробила наступний висновок.«У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "juranovitcuria" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом juranovitcuria неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 08 листопада 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Безпосередньо Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153 яким затверджено Перелік працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, набрав чинності лише 08 листопада 2021 року. За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Тобто хоча законодавством передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку із відмовою від щеплення або ухилення від щеплення, таке відсторонення повинно відбутись у суворій відповідності до вимог закону.

Судом встановлено, на підставі наданих до суду документів позивач ОСОБА_1 працює у Тягинській ЗПЗСО вчителем математики викладачем.

03 листопада 2021 року позивача повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 в строк до 08 листопада 2021 року.

08 листопада 2021 року наказом директора № 399-к позивача відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.13).

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Окрім цього, роботодавець виконуючи обов`язки покладенні на нього пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» має поінформувати всіх працівників (без винятку) про: - необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - можливі місця (пункти) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - правові наслідки у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (відсторонення від роботи).

Задокументувати шляхом складання відповідного акту випадки ухилення або відмови працівників від проходження щеплення. У разі наявності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - отримати копію висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я.

Та лише у разі наявності задокументованих випадків ухилення або відмови працівника від проходження щеплення та якщо з моменту набуття чинності норм наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153, працівник продовжує ухилятись або відмовлятись від щеплення за відсутності протипоказань, роботодавець відсторонює працівника від роботи шляхом видання наказу (розпорядження) з обов`язковим доведенням його до відома особи, яка відсторонюється, не пізніше дня видання такого документа у встановленому порядку. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення 03 листопада 2021 року, надано строк до 08 листопада 2021 року, при цьому директор послався в повідомленні на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153, яким затверджено Перелік працівників, який набрав чинності лише 08 листопада 2021 року, тобто керівником було встановлено обов`язок щеплення викладача до набрання чинності Наказом МОЗ, який встановлює таке обов`язкове щеплення для викладачів.

08 листопада 2021 року до видання наказу про відсторонення директором не було задокументовано належним чином факт ухилення або відмови ОСОБА_1 від проходження щеплення.

Також в оскарженому наказі від 08 листопада 2021 року строк відсторонення встановлено на час відсутності щеплення проти COVID-19, тоді як в наказі МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 обов`язок щеплення, в тому числі вчителів, встановлено на період дії карантину.

З урахуванням викладеного, директором під час видання оспореного наказу 08 листопада 2021 року не було дотримано порядку відсторонення вчителя від роботи на підставі наведених вище законодавчих актів, що є підставою для скасування такого наказу.

Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 08.11.2021 року по 15.11.2021 року.

Як вже зазначено вище, судом встановлено, що позивачка за період травень-жовтня 2021 року отримала доходи на суму 129 218, 36 грн. (а.с. 15).

Відповідно до Довідки про доходи №944 від 11.11.2021 року ОСОБА_1 виданої Тягинською сільською радою Бериславського району Херсонської області вбачається, що виплату заробітної плати ОСОБА_1 проводить саме Тягинська сільська рада Бериславського району Херсонської області, що також підтвердив в судовому засіданні директор учбового закладу, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу має виплачуватися саме Тягинська сільська рада Бериславського району Херсонської області.

Разом з тим, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області, тобто до неналежного відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Клопотання до суду про залучення до участі у справі співвідповідача, позивачем подано не було.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про стягнення судових витрат, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд враховує, що позивачем відповідно до фіскального чека від 06.12.2021 сплачено судовий збір у розмірі 1 816, 00 грн. (а.с. 29).

Оскільки позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь позивача судовий збір у сумі 1 816, 00 грн.

До позовної заяви представник позивача адвокат Кравець Р.Ю. надав попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, де розмір судових витрат позивача становлять 25 000, 00 грн.: підготовка та подача позовної заяви вартість якої 5 000, 00 грн., участь у судовому засіданні поза територією м. Києва вартість 20 000, 00 грн. (а.с. 16).

Копією квитанції №0.0..1 від 19.11.2021 підтверджується факт сплати позивачем ОСОБА_1 на користь адвокатського об`єднання Кравець і партнери, послуги за позовну заяву про скасування наказу про відсторонення від роботи в сумі 5 000, 00 грн. (а.с. 19).

Актом надання послуг №887 від 23.11.2021, а також попереднім розрахунком витрат на правничу допомогу, підтверджується факт виконання адвокатом робіт (послуг) наведених у договору №214 від 16.11.2021 року (а.с. 16,17).

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь позивача ОСОБА_1 суму в розмірі 5 000, 00 грн. в якості витрат за отримання позивачем правової допомоги. Вказаний розмір витрат є пропорційним та відповідає складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), значенню справи для позивача.

На підставі викладеного, в межах заявлених вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, керуючись ст.ст. 12,13,77,81,89, 259,263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович до директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука Віктора Михайловича, Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука Віктора Михайловича №87 від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнути з Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908, 00 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн., а всього 5 908, 00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог до Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до директора Тягинського закладу повної загальної середньої освіти Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області Вітрука Віктора Михайловича відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Херсонського апеляційного суду або через Бериславський районний суд Херсонської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст рішення складено 17.02.2022 року.

Суддя В. С. Миргород