Справа №701/723/21
Номер провадження2/701/11/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - І. Д. Калієвського

за участю секретаря - Г.І. Байдужої

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що перебуває у спільній власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розподіл майна, що перебуває у спільній власності подружжя.

На підставу своїх вимог спирається на те, що з 20 листопада 2004 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем, шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 20.11.2004 року зроблено запис за №474. Від шлюбу з відповідачем мають двох спільних дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 22.06.2021 року у цивільній справі №126/118/21 шлюб з відповідачем розірвано. Майновий спір при розірванні шлюбу не вирішувався. Рішення суду набрало законної сили 23.07.2021 року. За час перебування у шлюбі, у якому вони перебували з 20 листопада 2004 року, спільно з відповідачем ними було нажито та набуто майно. Зокрема, в період перебування у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу квартири, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі - продажу, укладений 4 травня 2006 року, посвідчено 04.05.2006 року приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г., зареєстровано в реєстрі за №1267. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10723833 від 24.05.2006 року. При цьому, титульним власником майна формально записаний та зареєстрований відповідач, що підтверджується даними вищевказаного договору купівлі-продажу та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з тим, згідно даних вищевказаного Договору купівлі-продажу квартири від 4 травня 2006 року підтверджується, що дане майно набуто в період їхнього шлюбу, який було укладено 20 листопада 2004 року. Після того, як їхня сім`я стала розпадатись, між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленостей щодо поділу спільного нерухомого майна, у зв`язку з чим вимушена звертатись до суду за захистом з даним позовом.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, але згідно письмової заяви просить справу розглядати у її відсутність та підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , який згідно повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлений шляхом судових повісток (рекомендовані повідомлення), які були належним чином врученні та повернуті на адресу суду з поміткою про вручення (судові повістки на 17.12.2021 р., 28.12.2021 р..), проте судові повістки на 18.01.2022 р. та 16.02.2022 р. були повернуті з поміткою про невручення з підстав, що останній за місцем реєстрації не проживає, тому ОСОБА_2 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці Маньківського районного суду Черкаської області в розділі "Новини та Громадянам" в підрозділі "Оголошення про виклик сторін місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме" (порядок публікації оголошень до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи), в судове засідання не з`явився, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у йогої відсутність чи відкладення розгляду справи не надходило, але його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у його відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились то фіксація судового засідання не здійснювалась.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому главою 11 розділом III ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 20.11.2004 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 20 листопада 2004 року, зареєстрований відділом реєстрації реєстрації актів цивільного стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області (а.с.10).

Шлюб між сторонами розірваний згідно рішення Бершадського районного суду Черкаської області від 22.06.2021 р.(а.с.13).

З копії договору купівлі - продажу, укладеного 4 травня 2006 року, посвідченого 04.05.2006 року приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г., зареєстровано в реєстрі за №1267 вбачається, що в період шлюбу ОСОБА_2 придбав квартиру по АДРЕСА_3 (а.с.15).

Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №10723833 від 24.05.2006 року. Титульним власником майна формально записаний та зареєстрований відповідач, що підтверджується даними вищевказаного договору купівлі-продажу та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.16, 17, 18-21).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала про збільшення її частки в зв"язк з урахуванням обставин, що мають істотне значення. обставиною, що має істотне значення позивач зазначає те, що їзх спільні з відповідачем діти різної статі і збільшення її частки не порушить прав відповідача.

Проте суд не погоджується з даним твердженням позивачки і зазначає наступне.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 22 вищевказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідач своїм право на подання відзиву на позовом, пояснень та чи заперечень не скористався. Жодних доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбане ним за власні кошти до суду не надав.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно: квартира АДРЕСА_1 придбана за час перебування сторін у шлюбі, право власності на які належним чином зареєстровано на відповідача в органах, що здійснюють таку реєстрацію, відтак, підлягає поділу між ними.

При цьому суд враховує, що на час придбання вищевказаної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу подружжям, відтак належить сторонам на праві спільної сумісної власності, які відповідно мають рівні частки у цьому майні. При цьому, суд враховує те, що правовий режим такої власності має враховувати інтереси всіх її власників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Відтак, суд вважає за можливе задоволити позов частково, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі.

Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем за подачу позовної заяви до суду сплачено судовий збір в сумі 2835 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією №31 від 27.08.2021 року, а тому сплачена сума судового збору підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 89, 133, 137, 141, 280, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстрована та жителька АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (жителя АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстрована та жителька АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1417 грн. 50 коп.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя І.Д.Калієвський