СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21410/21

пр. № 2/759/1214/22

07 лютого 2022 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Миколаєць І.Ю.,

при секретарі судових засідань Стець Б.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Міхальова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

18.09.2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 72904,67 грн.та судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В обгрунтування позову заначає наступне.

Позивач з 23.07.2020 наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 22.07.2020 № 68-к/тр «Про прийняття на роботу» був прийнятий на роботу до Установи та призначений на посаду фахівця з публічних закупівель відділу публічних закупівель, з якої був звільнений 16.04.2021 за угодою сторін на підставі наказу Відповідача від 02.04.2021 № 115 к/тр «Про припинення трудового договору». Наказ Відповідача від 02.04.2021 № 115 к/тр був направлений позивачу листом Відповідача від 16.04.2021 № 08-257/21, який позивач отримав 17.04.2021. Наказом відповідача від 02.04.2021 № 115 к/тр на управління бухгалтерського обліку та фінансової звітності Установи було покладено обов`язок виплатити позивачу компенсацію за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 23.07.2020 по 16.04.2021 року. Оскільки, в порушення вимог частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, які належали йому при звільненні, перед їх виплатою, а правильність нарахування цих сум викликала у мене сумнів, 14.06.2021 позивач особисто передав відповідачеві звернення щодо надання копій документів, необхідних йому для перевірки правильності зробленого з позивачем розрахунку при звільненні. Відповідь на звернення позивача від 14.06.2021 р. була надана йому листом відповідача від 23.07.2021 р. № 07-439/21, який позивач отримав 28.07.2021 року. Ознайомившись із вказаними документами, позивач дійшов висновку про те, що при звільнені йому було недоплачено компенсацію за один день невикористаної щорічної відпустки. 19.08.2021 позивачем було направлено відповідачеві заяву від 18.08.2021 року щодо виплати йому компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки, яка була недоплачена йому при здійснення розрахунку при звільненні. 08.09.2021 на картковий рахунок від відповідача надійшла оплата за один невикористаний день щорічної відпустки у розмірі 424,99 грн. Позивач розрахував, що за увесь час прострочення він має отримати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 72904,67 грн., яка розрахована позивачем згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою Постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100, виходячи із середньоденної зарплати 767,42 грн. та періоду з 17.04.2021 р. по 07.09.2021 р., що складає 95 календарних днів.

Ухвалою Святошинського районного суд м. Києва від 21.09.2021 року провадження у справі відкрито, визначено подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

21.12.2022 р. відповідач направив до суду додаткові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на зловживання ОСОБА_3 своїми правами. Просить застосувати строк позовної давності.

У судовому засіданні представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, доходить висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Судом встановлено, що 23.07.2020 наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 22.07.2020 № 68-к/тр «Про прийняття на роботу», ОСОБА_3 прийнятий на роботу до Установи та призначений на посаду фахівця з публічних закупівель відділу публічних закупівель (а.с.5).

Наказом від 02.04.2021 № 115 к/тр «Про припинення трудового договору», ОСОБА_3 звільнений з 16.04.2021 за угодою сторін (а.с. 4).

Наказ від 02.04.2021 № 115 к/тр був направлений позивачу листом від 16.04.2021 № 08-257/21, який позивач отримав 17.04.2021, що підтверджується конвертом та трекінгом відправлень з офіційного сайту Укрпошти (а.с. 7-8).

Як зазначає позивач, при звільненні відповідач протиправно не сплатив йому компенсацію за один календарний день невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час. Вказаний факт не заперечується відповідачем, а також підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої, Державною інноваційною фінансово-кредитною установою 08.09.2021 р. було сплачено ОСОБА_3 424,99 грн. компенсації за один день невикористаної щорічної відпустки, тобто майже через три місяці з моменту звільнення ОСОБА_3 .

Таким чином, судом встановлене порушення прав позивача, яке відбулось з вини відповідача, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Слід зазначити, що ст. 117 КЗпП України, покликана захистити працівників від зловживань з боку роботодавців, однак слід звертати увагу на зловживання цією нормою з боку працівників.

Окрім цього, за змістом норм чинного законодавства, середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про стягнення компенсації за невикористану частину щорічної відпустки звільненому працівнику за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за невикористану частину щорічної відпустки не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду цих позовних вимог обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як зазначають як позивач та і відповідач, ОСОБА_3 неоднарозово звертався до відповідача із зверненнями про надання копій документів (лист від 02.04.2021 вх. № 201, лист від 07.04.2021 вх. №219, лист від 23.04.2021 вх.№ 296, лист від 23.04.2021 вх № 297, лист від 05.05.2021 вх. № 316, лист від 20.05.2021 вх. № 377, щодо здійсненого розрахунку при звільненні.

Зокрема, відповідно до копії звернення від 14.06.2021 р., позивач витребовував у відповідача копії документів, необхідних для перевірки правильності зробленого розрахунку при звільненні (а.с. 11-12). Відповідачем було надіслано відповідь на вищевказане звернення від 23.07.2021 р. №07-439/21, якою надано копії запитуваних документів (а.с. 13).

Таким чином, вже на момент звернення до відповідача 14.06.2021 р. пройшов строк у 2 місяці з моменту звільнення. Вбачається, що поведінка позивача, що полягала у витребуванні ряду документів щодо оплати праці, уже сама по собі свідчить про обізнаність позивача у наявності невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку. Позивач не надав обгрунтованих доводів того, чому лише через 2 місяці після звільнення він почав встановлювати факт недоплати за невикористану щорічну відпустку, відтак суд вважає, що позивач був обізнаний про можливість порушення своїх прав вже на момент звільнення. Тобто, позивач свідомо протягом двох місяців з моменту звільнення, усвідомлюючи можливість свого порушеного права не здійснював безпосередніх дій направлених на його відновлення. При цьому, дії відповідача за сплином 2 місяців з моменту звільнення не були спрямовані на негайне відновлення своїх прав, а мали поступовий характер, що сприймається судом як зловживання своїми правами, спрямоване на потенційне збільшення суми компенсації передбаченої ст. 117 КЗпП.

Окрім того, позивач зазначає, що висновок щодо недостовірного розрахунку ним зроблено на підставі отриманих разом з листом від 23.07.2021 р. №07-439/21 документів (позивач зазначає, що вказаний лист ним отримано 28.07.2021 р.).

В той же час, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати компенсації за 1 день невикористаної щорічної відпустки лише 18.08.2021 р.

Таким чином, встановивши факт порушення своїх прав, позивач зволікав зі зверненням до відповідача протягом трьох тижнів, що також оцінюється судом, як зловживання своїми правами.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що обізнаний про порушення своїх прав на момент звільнення позивач звернувся до суду лише 18.09.2021 р., та з врахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає, що строк позовної давності позивачем був пропущений.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Суду не надано доказів поважності пропущених строків. Як уже було встановлено вище, дії позивача були спрямовані на свідоме зловживання своїми правами.

Враховуючи вищенаведене у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись: ст.ст.6-13,18,19,71-79,89,141,259,263-265,268,273,280-282,284,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Миколаєць