Дата документу 09.02.2022 Справа № 334/6702/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6702/17 Головуючий у 1 інстанції Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/268/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлія Арсенівна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності у порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначено, що 20 серпня 2004 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , з яким фактично перебувала в шлюбних відносинах з 2000 року.

В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу вони з ОСОБА_4 придбали по 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 24.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., реєстровий № 108.

Разом з чоловіком з 2000 року вони проживали в квартирі АДРЕСА_1 . У цій же квартирі після свого народження став проживати їх син ОСОБА_5 . Але зареєстрований чоловік був у квартирі своїх батьків в квартирі АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Після смерті чоловіка вона разом із сином продовжувала проживати в квартирі АДРЕСА_1 . Весь цей час вони підтримували дружні та родинні відносини із матір`ю покійного чоловіка ОСОБА_2 , яка завжди підтримувала їх, допомагала по господарству та грошима. Завіряла, що ближче онука ОСОБА_5 у неї нікого не залишилось, та усім майном, яке належить їй, розпорядиться на його користь. Але у серпні 2017 року вона раптово змінила своє ставлення до їх родини, що стало великою несподіванкою та спонукало позивачку звернутися до приватного нотаріуса Якіб`юк Ю.А. для подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка.

Нотаріусом позивачці були роз`яснені вимоги ЦК України згідно з якими, оскільки у неї з покійним спадкодавцем було різне місце реєстрації на час відкриття спадщини, вона вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини.

Усі ці роки позивачка вважала себе такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом з ним у належній їм на праві часткової приватної власності квартирі АДРЕСА_1 . Їхній син прийняв спадщину згідно вимог ч. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки вони всі разом проживали в квартирі, та на день смерті батька син був малолітнім. Його право на прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_6 не заперечується.

ОСОБА_6 відмовилась надати згоду на включення її у коло спадкоємців, відповідно до вимог ч.2 ст.1272 ЦК України, у зв`язку з чим позивач змушена звертатись до суду та просить встановити факт прийняття спадщини шляхом її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Під час розгляду справи представником позивача адвокатом Зарютіною О.С. була подана уточнена позовна заява в якій вона зазначила, що відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Але позивач дійсно мешкала постійно зі спадкодавцем, її покійним чоловіком до його смерті на момент відкриття спадщини, отже вважала себе такою, що прийняла спадщину фактично. Шлюб між ними розірвано не було. Подружжя проживало однією сім`єю, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. ОСОБА_1 здійснювала догляд за дитиною, спадкодавець повністю дитину визнавав, також займався його вихованням, бажав мати ще дітей.

Позивач ніколи не відмовлялась від прийняття спадщини, заяву про відмову у прийнятті спадщини після смерті чоловіка також не подавала. Померлому на праві часткової власності належало 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 .

Вважає, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є позивач, їх син ОСОБА_3 та мати померлого - відповідач ОСОБА_2 .

29.09.2017р. нотаріусом позивачу вручено лист в якому їй запропоновано звернутися до суду для захисту своїх прав.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд встановити факт прийняття спадщини шляхом постійного її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 та визнати за нею ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 8118,93 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 СК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 СК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Третьою частиною ст. 1272 ЦК України визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У відповідності до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Згідно положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20 серпня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 .

24 січня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., зареєстровано в реєстрі № 108, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 придбали по 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

До спадкового майна померлого входить 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , набута в порядку приватизації житла.

Заповіту ОСОБА_4 не залишив, спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є мати ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 , малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі спадкової справи № 52/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , яка розпочата 01.09.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., вбачається, що спадкова справа заведена за заявою ОСОБА_1 від 01.09.2017 року, яка діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В поданій заяві зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , батько її сина, котрий на момент смерті проживав за адресою: АДРЕСА_5 ( т.1 а.с. 32).

Також із заявою про прийняття спадщини 09.10.2017 року звернулась мати спадкодавця ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину за законом. У заяві зазначила, що після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, яку вона прийняла за законом та просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом.

09 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. винесена Постанова № 2536/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на спадкове майно, яке складається з 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не були подані оригінали документів про належність померлому вищезазначеної частки квартири.

12 жовтня 2017 року із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 як дружина спадкодавця, яка у заяві зазначила, що після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, яку вона прийняла за законом та просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом. В заяві зазначила , що ОСОБА_4 батько її сина, на момент смерті проживав за адресою: АДРЕСА_5 ( т.1 а.с. 46).

12 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. винесена Постанова № 1590/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на спадкове майно, яке складається з частки квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 в обґрунтування позову зазначає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки на час його смерті мешкала разом з ним.

З відповіді Департаменту реєстраційних послуг від 13.09.2017 за № 04-07/п/18784 вбачається, що ОСОБА_4 з 17.03.1998 року по 15.12.2009 року (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . Разом з ним на момент смерті були зареєстровані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За даними Департаменту реєстраційних послуг ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 21.06.1994 року по теперішній час.

Звертаючись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_4 на момент смерті проживав за адресою АДРЕСА_5 .

На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт про фактичне проживання від 15.02.2018 року, складений та підписаний членами комісії ОСББ «Мала 3» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та завірений головою ОСББ Неклюдовим Е.М.

Згідно акту, вказаними особами 15.02.2018 було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 , в результаті чого було встановлено, що на час обстеження у квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , 2004 року народження. Зі слів сусідів, приблизно за 5-7 років по час смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зазначеній квартирі постійно без реєстрації проживав ОСОБА_4 , 1978 року народження, разом із ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 , який був співвласником цієї квартири.

Суд першої інстанції обґрунтовано віднісся до цього акту критично, оскільки акт складений більше ніж через 9 років після смерті ОСОБА_4 , не містить жодних фактичних даних, на підставі яких встановлено період проживання ОСОБА_4 .

Також судова колегія вважає, що судом вірно не прийнят як доказ Дозвіл Управління МВС України в Запорізькій області №121937 від 17.07.2007, виданий ОСОБА_4 на придбання мисливської зброї, у якому було зазначено адресу ОСОБА_4 - АДРЕСА_3 .Ю оскільки він не є беззаперечним доказом проживання ОСОБА_4 на момент смерті за вищевказаною адресою з урахуванням того, що у картці до мисливсько-рибальського квитка, виданого у березні 2008 року, місцем проживання ОСОБА_4 зазначено адресу АДРЕСА_5 .

Не підтверджує факту проживання ОСОБА_4 на момент смерті разом з позивачкою за адресою АДРЕСА_3 і копія листа Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, оскільки вказаний документ було складено 04.02.2005 року і він не містить даних про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно матеріалів справи, на час смерті ОСОБА_4 не був зареєстрований разом з позивачкою за однією адресою, своє місце проживання за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_4 не оформлював.

Твердження позивачки про їх спільне проживання за вищевказаною адресою також не було доведено дослідженими під час розгляду справи наданими доказами.

Перебування у зареєстрованому шлюбі та наявність у спільній часткові власності нерухомого майна на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем у квартирі АДРЕСА_1 .

Шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 сплинув 18 квітня 2009 року, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач звернулася 12 жовтня 2017 року, тобто майже через 9 років.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

З огляду на наведене колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги що до неприйняття судом показів свідків про сумісне проживання позивача разом з померлим являються необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції наряду з іншими доказами у справі всім допитаним свідкам в суді, надана належна правова оцінка як і такому доказу як Дозвіл на зброю.

Оглянуті в ході розгляду справи у апеляційному суді сімейні фото не засвідчують сумісне проживання, тому не можуть буди прийняті як доказ цього.

Навпаки судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги вищенаведені заяви позивачки ОСОБА_1 , яка власноручно двічі подаючи заяви у 2017 році до нотаріуса, вказувала місце проживання померлого чоловіка за адресою своєї матері ( а.с. 32,46).

Крім того на спростування доводів апеляційної скарги відповідачем надані довіреність на право керувати транспортним засобом Honda Accord, посвідчення мисливця, посвідчення водія, заява про відкриття поточного рахунку Банку, договір депозиту (вклад комби) , додаткова угода до банківського договору згідно яких померлим зазначено адрес : АДРЕСА_5 .

Отже доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: