Ухвала

16 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 127/9527/18

провадження № 61-1648ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 24 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2

ОСОБА_1 27 червня 2018 року подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 25 липня 2018 року об`єднав позови в одне провадження.

ОСОБА_1 27 жовтня 2021 року подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив суд першої інстанції забезпечити позов шляхом зобов`язання позивача-відповідача ОСОБА_2 , до ухвалення судового рішення у справі, передавати йому дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного тижня місяця з 14-00 годин п`ятниці до 21-00 годин неділі. Просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання будь-яких інших осіб, які триматимуть дитину у себе не на підставі закону чи рішення суду, передати ОСОБА_1 , його доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ухвалення судового рішення у цій справі.

Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 29 жовтня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовив.

Вінницький апеляційний суд постановою від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишив без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2021 року залишив без змін.

ОСОБА_1 25 січня 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у вказаній вище справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Пункт 8 статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

За приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Ухвали, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду наведені в статті 353 ЦПК України.

Пунктом 4 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову.

Право касаційного оскарження передбачено положеннями частини першої статті 389 ЦПК України, зокрема, щодо ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

Оскарження ухвал суду першої інстанції щодо відмови у забезпеченні позову, після їх перегляду в апеляційному порядку, у статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

У пункті 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зроблено правовий висновок про те, що з огляду на відсутність у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України серед ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, ухвали цього суду про відмову у забезпеченні позову (пункт 4 частини першої статті 353 ЦПК України), неможливим є як касаційне оскарження такої ухвали, так і касаційне оскарження постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін. Це обмеження права на оскарження не шкодить суті права особи, зацікавленої у забезпеченні позову, оскільки вона може повторно звернутися із заявою про таке забезпечення до суду першої інстанції за наявності для цього підстав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Ураховуючи викладене, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2021 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, прийнята за результатами перегляду вказаної ухвали місцевого суду, не підлягають касаційному оскарженню у зв`язку з відсутністю пункту 4 частини першої статті 353 ЦПК України у переліку оскаржуваних ухвал за пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Щодо вказівки в резолютивній частині постанови Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року про можливість її оскарження до Верховного Суду

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті, що термін «судом, встановленим законом», Верховний Суд встановив, що повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції є помилковим (Рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2012 року ТОВ «Фірма Верітас» проти України).

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Тульчинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров