судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Литвиненко І. В.
на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконним та скасування рішення про застосування дисциплінарного стягнення, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Національного банку України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного банку України та просила визнати незаконними і скасувати рішення Ради Національного банку України від 02 жовтня 2020 року № 45-рд «Про надання оцінки Радою Національного банку України діям ОСОБА_1 , першого заступника Голови Національного банку України» та від 02 жовтня 2020 року № 47-рд «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , першим заступником Голови Національного банку України», а також просила стягнути з Національного банку України (далі - НБУ) на свою користь 5 000 грн на відшкодування завданої їй моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що, перебуваючи на посаді першого заступника Голови НБУ, ОСОБА_1 надала коментар виданню «Kyiv Post» щодо окремих аспектів організації роботи НБУ.
02 жовтня 2020 року Голова НБУ, у зв`язку з наданим позивачем інтерв`ю, ініційовано перед головою Ради НБУ включення до порядку денного засідання Ради питання надання оцінки діям першого заступника Голови НБУ ОСОБА_1 .
У цей же день Радою НБУ було прийнято два рішення щодо неї:
- рішення № 45-рд «Про надання оцінки Радою Національного банку України діям ОСОБА_1 , першого заступника Голови Національного банку України», яким Рада НБУ вирішила висловити недовіру ОСОБА_1 як першому заступнику Голови НБУ за порушення розпорядчих актів НБУ, Кодексу етики працівника Національного банку України, Правил внутрішнього трудового розпорядку, вимог статті 139 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);
ОСОБА_1 посилалася на незаконність розпорядчих актів (оспорюваних рішень) з підстав відсутності у органу, який їх прийняв (Ради НБУ), визначених законом повноважень, які реалізовані останнім у цих розпорядчих актах; порушенням процедури притягнення її як працівника НБУ до дисциплінарної відповідальності; застосування щодо неї стягнення, яке не передбачене законом та будь-якими розпорядчими документами НБУ, відсутністю правових підстав для накладення на неї дисциплінарного стягнення у зв`язку з відсутністю в її діях складу дисциплінарного проступку.
Позивачка вказувала, що формулювання, викладені у рішенні керівного органу НБУ, завдали їй моральну шкоду, яка має бути відшкодована НБУ.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до НБУ про визнання незаконним та скасування рішення Ради НБУ від 02 жовтня 2020 року № 45-рд «Про надання оцінки Радою Національного банку України діям ОСОБА_1 , першого заступника Голови Національного банку України»закрито, оскільки справа, на думку суду, у цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачці право на звернення до суду з такими вимогами в порядку адміністративного судочинства.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року, позов ОСОБА_1 в іншій частині задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Ради НБУ від 02 жовтня 2020 року № 47-рд «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , першим заступником Голови Національного банку України» та накладення на позивачку дисциплінарного стягнення у вигляді догани. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що приймаючи оскаржуване рішення про застосування до першого заступника Голови НБУ ОСОБА_1 заходу дисциплінарного стягнення у вигляді догани, Рада НБУ вийшла за межі визначених статтею 9 Закону України «Про Національний банк України» повноважень та всупереч вимогам статті 19 Конституції України і це є підставою для визнання такого рішення незаконним. Крім того, суди дійшли висновку про те, що порушень наказу Національного банку України від 17 грудня 2019 року № 795-но ОСОБА_1 не допускала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суди посилались на те, що позивачка не надала доказів заподіяння їй моральних страждань.

У вересні 2021 року НБУ звернувся з касаційною скаргою, у якій він просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити у цій частині нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначав пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 9 Закону України «Про Національний банк України» у взаємозв`язку із положеннями статті 148 КЗпП України у подібних правовідносинах.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бартащук Л. П. просив залишити касаційну скаргу НБУ без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 26 січня 2022 року касаційну скаргу Національного банку України задовольнив частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року скасував в частині задоволених позовних вимог і ухвалив в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконним та скасування рішення Ради Національного банку України від 02 жовтня 2020 року № 47-рд «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , першим заступником Голови Національного банку України» відмовив.

Клопотання Національного банку України про розподіл судових витрат задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Національного банку України 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. судового збору за подання позовної заяви до суду, 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп.судового збору за подання касаційної скарги.

Переглядаючи цю справу у касаційному порядку, Верховний Суд вважав, що при тлумаченні норм права суди припустилися помилки та дійшли безпідставного висновку про те, що рішенням Ради НБУ порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачки - члена Правління НБУ, які мають бути поновлені обраним у цій справі позивачкою способом судового захисту.

Верховний Суд виснував, відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, що притягнення особи до дисциплінарної відповідальності органом чи особою, яка не наділена відповідними повноваженнями, не має правових наслідків. Притягувати особу до юридичної відповідальності можуть лише уповноважені законом органи і тільки в установленому законом порядку. Тому застосоване до особи дисциплінарне покарання, не потребує спростування судом в порядку визначеному законодавством про працю.

Верховний Суд зазначив, що права позивача НБУ не порушував, а оскаржуване рішення Ради НБУ від 02 жовтня 2020 року № 47-рд, за яким ОСОБА_1 - першому заступнику Голови Національного банку України оголошено догану,через порушення нею трудової дисципліни, ухвалено з перевищенням повноважень, оскільки відповідний орган не наділений правом на здійснення контролю за дотриманням дисципліни членами правління НБУ та накладення на них стягнень, а тому дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог, пред`явлених до Національного банку України, хоча за встановленими обставинами у цій справі в задоволенні вимог до нього належало відмовити.

Дійшовши вказаного висновку, колегія суддів вважала, що схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 26 червня 2018 року у справі № 800/335/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/435/17.

Проте з таким висновками не можу погодитись з огляду на таке.

У справі № 800/404/17 ТОВ «Паладіс-Центр» звернулося до суду з позовом, у якому просило: визнати протиправним і скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 30 серпня 2017 року № 71дп-17 про закриття дисциплінарного провадження щодо прокурора першого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури м. Києва ОСОБА_1; зобов`язати відповідача повторно розглянути дисциплінарне провадження № 11/2/4-129дс-63дп-17 щодо цього прокурора.

На обґрунтування свого позову ТОВ «Паладіс-Центр» зазначило, зокрема, що оскаржуване рішення не містить вмотивованого висновку щодо відсутності підстав для накладення на прокурора дисциплінарного стягнення.

У справі № 800/335/17 фізична особа звернувся до суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про: скасування рішення відповідача від 24 липня 2017 року № 103-дс-17 щодо відмови у відкритті дисциплінарного провадження; зобов`язання розглянути по суті її скаргу та надати оцінку по суті всіх наведених у скарзі доводів та аргументів.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення відповідача, яким відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження, прийнято з формальних підстав, оскільки позивач у скарзі навів достатньо відомостей у графі «Інформація про прокурора».

У справі № 800/435/17 фізична особа звернулася до суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про: скасування рішення відповідача від 24 липня 2017 року № 103-дс-17 щодо відмови у відкритті дисциплінарного провадження; зобов`язання розглянути по суті скаргу позивача та надати оцінку по суті всіх наведених у скарзі доводів та аргументів.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення відповідача, яким відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження, прийнято з формальних підстав, оскільки позивач у скарзі навів достатньо відомостей у графі «Інформація про прокурора».

У наведених справах Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що особа, яка подала дисциплінарну скаргу про вчинення прокурором дисциплінарного проступку, має право оскаржити рішення Комісії до Вищої ради правосуддя за наявності дозволу Комісії на таке оскарження (частина десята статті 78 Закону).

Обраний спосіб захисту, зокрема, оскарження рішення Комісії про відмову у відкритті дисциплінарного провадження стосовно прокурора, позитивно не вплине на хід досудового розслідування і не відновить прав позивача як учасника кримінального провадження. Крім того, саме рішення Комісії за результатами розгляду дисциплінарної скарги, хоч його і прийнято у зв`язку з дисциплінарною скаргою позивача, не створює для нього жодних юридичних прав та/чи обов`язків, а з огляду на завдання дисциплінарного провадження та правовий статус відповідача у цих правовідносинах рішення цього органу й не може порушувати особистих прав та/або інтересів позивача.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що цей позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, Велика Палата Верховного Суду вважала, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, що взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому суд першої інстанції правильно не вказав суду, до юрисдикції якого мав би, за аргументами скаржника, належати розгляд цієї справи.

Разом із тим задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У зазначених Верховним Судом постановах, позивачем була особа, яка ініціювала дисциплінарне провадження стосовно прокурора та оскаржила дії компетентних органів за наслідками такого провадження, а у цій справі позивачем є особа, щодо якої було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани на підставі приписів статей 139, 147 та 147-1 КЗпП України.

Отже, вважаю, що висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 26 червня 2018 року у справі № 800/335/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/435/17 не є релевантними до правовідносин цієї справи, а тому посилання на вказані постанови, на мою думку, є помилковим.

Крім того, дисциплінарна відповідальність, як і будь-яка інша юридична відповідальність, має примусовий характер. Він полягає в тому, що стосовно працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, роботодавцем можуть уживатися заходи примусового впливу, які спричиняють для порушника певні негативні наслідки.

У разі порушення трудової дисципліни роботодавець може застосувати такий вид стягнення, як догана. Однак її застосування вимагає від роботодавця чіткого дотримання встановленого законодавства.

Під вчиненням дисциплінарного проступку розуміється невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків.

Заходи дисциплінарного стягнення, що застосовуються до працівників у випадку порушення ними трудової дисципліни, зазначено у статті 147 КЗпП. Таким заходом може бути або догана, або звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть передбачатися для деяких категорій працівників і інші дисциплінарні стягнення. Право вибору стягнення за порушення трудової дисципліни належить роботодавцеві.

Догана - це захід дисциплінарного впливу морально-психологічного характеру, що містить негативну оцінку конкретних дій працівника і виконує оцінювальний, попереджувальний і мотиваційний вплив на нього.

Трудове законодавство - це соціальноорієнтована галузь права, де відносини регулюють не за посередництва цивільного договору, а все ж таки через трудовий договір, який має низку особливостей, гарантій та компенсацій як, власне, і самі трудові відносини. Крім цього, не можна також ігнорувати той факт, що будь які дії роботодавця чи працівника регулюються процедурними нормами і фіксуються відповідними актами, чого не можна сказати про цивільно-правові відносини. Якщо рішення щодо застосування дисциплінарного стягнення було прийняте, воно породжує правові наслідки для сторін і не може втрачати свою дію автоматично, у разі незаконності, без прийняття іншого акта, який скасовуватиме його. Застосування ж за аналогією правових наслідків недійсності правочинів є не можливим з тієї причини, що трудовий договір не є правочином у розумінні цивільного права.

Отже, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій, що приймаючи оспорюване рішення про застосування до позивача - першого заступника Голови Національного банку України заходу дисциплінарного стягнення у виді догани, Рада Національного банку вийшла за межі визначених ст. 9 Закону України «Про Національний банк України» повноважень, всупереч вимогам статті 19 Конституції України, Верховний Суд, на мою думку, повинен був погодитись, що ефективним способом захисту прав позивача буде визнання такого рішення незаконним.

Враховуючи вказане, вважаю, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а отже, колегії суддів Верховного Суду слід було касаційну скаргу НБУ залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

Суддя: І. В. Литвиненко