Справа № 210/6500/21
Провадження № 2/210/472/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 лютого 2022 року Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі Головуючого судді Літвіненко Н.А., розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», треті особи: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Бражник Д.С. звернулась до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06.11.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕКВІФІН Україна» укладено кредитний договір № 122776-М, а саме, нібито підписано кредитний договір у формі електронного документу (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого Кредитором відкрито кредитну лінію Позивачу у вигляді встановленого кредитного ліміту у загальному розмірі 7000 грн.. 15.07.2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною посвідчено виконавчий напис № 97052 щодо звернення стягнення на грошові кошти у сумі 16065,00 грн. з ОСОБА_1 (далі - позивач), на користь ТОВ «Фінфорс» за кредитним договором № «122776-м» від 06.11.2020 року, укладеним з ТОВ «ЕКВІФІН Україна» правонаступником якої є ТОВ «Фінфорс». Проаналізувавши всі документи надані приватним виконавцем під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, Позивач вважає, що виконавчий напис №97052 від 15.07.2021 р. вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами і, як наслідок, відкрито неправомірне виконавче провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення на грошові кошти Позивача. Виконавчий напис разом із прошитими з ним додатками, не містить відомостей належного укладання (підписання) кредитного договору №122776-М від 06.11.2020 року, а саме на Договорі відсутній власноручний підпис позичальника, а також відсутній протокол підписів ЕЦП, який би був роздрукований із сайту перевірки підписання документів ЕЦП за посиланням https://czo.gov.ua/verify, де було б зазначено, що дійсно Позивач своїм електронним ключем шляхом введення паролю до ключа ЕЦП підписав саме цей документ, окрім того, матеріали виконавчого напису не містяться платіжного доручення, що саме не банківський рахунок позивача була перерахована сума позики. Разом із тим, ми як сторона позивача заперечуємо факт підписання цього кредитного договору, договір був підписаний третіми особами шляхом шахрайських дій, як мені повідомив Клієнт. Крім того, розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом у виконавчому написі зроблено Відповідачем одноособово без урахування думки та позиції Позивача, разом із цим нотаріус не перевірив факт належного укладання договору позики.

Позивач вважає, що даний виконавчий напис не підлягає виконанню, нотаріусом не перевірено безспірність вимог стягувача. Нотаріус обставину не перевірив і незаконно вчинив виконавчий напис, у зв`язку з чим виникає необхідність визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Позивач вважає, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено незаконно, за відсутності документів, що підтверджують безспірність та з порушенням процедури його вчинення, проти виконавчого напису заперечує та просить суд визнати останній таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою від 23 листопада 2021 року відкрито провадження у цивільній справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Відповідач ТОВ «Фінфорс», треті особи: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В., Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л. В. отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву.

У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; кількість сторін та інших учасників справи (ч. 2 ст. 274 ЦПК України).

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Оцінивши усі докази, що є у справі, в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, в розумінні вказаних норм, а тому підлягають частковому задоволенню.

На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

06 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕКВІФІН УКРАЇНА», укладено кредитний договір « 122776-м», за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 7000 грн. Відповідач свої зобов`язання не виконував належним чином, що призвело до заборгованості (а.с.13-26).

Так, 15.07.2021 року Приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 97052, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 , яка є боржником за Кредитним Договором №122776-м від 06.11.2020 року, укладеним з ТОВ «ЕКВІФІН УКРАЇНА», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитним договором № від 20 січня 2021 року є ТОВ «Фінфорс». (а.с.8).

Згідно виконавчого напису, строк платежу по Кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 20.01.2021 року по 02.07.2021 року. Сума заборгованості складає 16 065,00 грн. (а.с.8).

На підставі вищезазначеного виконавчого напису, 28.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В.. винесено постанову та відкрито виконавче провадження за №66953001 (а.с.11).

Крім того, 11.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В.. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію,стипендію та інші доходи боржника (а.с.46-зворот).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно пункту 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 р. затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» визначено, що для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до пунктів 1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо а) подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; б) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172.

Отже у обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання, а також встановлення моменту виникнення права вимоги. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Так, з позивача підлягає стягненню кошти за пропуск платежів, втім ані договором, ані додатком до нього означені стягненні не передбачені.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 р. «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» судам роз`яснено, що при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно принципу диспозитивності, встановленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Жодних належних та допустимих доказів щодо спростування вимог позивача відповідачем не надано, як і не надано доказів безспірності вимог стягувача та на підставі яких було вчинено виконавчий напис №97052 від 15.07.2021року. Суду не надано належних, допустимих і достовірних доказів, які б переконливо доводили наявність підстав для вчинення виконавчого напису та стягнення суми заборгованості із позивача, оскільки боржник повинен бути повідомлений не менш ніж за тридцять днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору; якщо жодна із цих дій не виконання, заборгованість вважається безспірною. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 р. у справі № 6-887цс17, постанові Верховного Суду від 23.01.2018 р. у справі № 61-154св18.

За таких обставини, суд встановив, що під час вчинення спірного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги чинного законодавства щодо процедури його винесення та перевірки безспірності вимог товариства, а отже, вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (дві тисячі) грн.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною (постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі 755/9215/15-ц).

Крім того, доказом сплати будь яких витрат на правову (правничу) допомогу є квитанція, як має відповідати вимогам «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» затвердженою постановою НБУ №22 від 21.01.2004 року, а саме пунктом 3.8. передбачено: реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що визначені в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.. Так, позивачем до позовної заяви не долучено жодної квитанції яка б підтверджувала сплату Позивачем суми зазначеної в позовній заяві та не надано розрахунків та пояснень формування зазначеної суми. Згідно наданого позивачем Договору №133 від 07.10.2021 р. про надання правової допомоги, п.7.1. договору встановлено,що позивачеві ОСОБА_1 надано послуг на суму 8000,00грн., в той час як в позові заявлено вимогу на суму 7000 грн.

Аналогічна позиція ДФС України та Мінфіну України де податковий орган підтверджує, що факт отримання послуг має бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг). (Лист ДФС від 28.09.2015 № 9062/Б/99-99-17-02-02-14; листи Мінфіну України від 27.11.2006р. №31-34000-20-23/25136, від 09.07.2007р. №31-34000-20/23-4579/480 та від 30.05.2011р. №31-08410-07-27/13794). Склад та розміри витрат, пов`язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Отже, підсумовуючи вище зазначене а саме: відсутність будь-яких розрахунків виконаних робіт адвокатом саме на суму 7000грн., відсутність в договорі про надання послуг суми зазначеної в позові, виходячи з чого незрозуміло як саме, на підставі чого та ким була сформована сума в 7 000 грн.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем не долучено жодного письмового доказу щодо понесених нею витрат на правничу допомогу та перераховано на платіжну картку саме цієї суми а не будь якої іншої. А отже, суд доходить висновку, що позивачем не підтверджено документально понесених нею витрат, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір за подання позову у розмірі 908,00 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн. підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 18 ЦК України, статтями 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», статтями 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», треті особи: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №97052, вчиненого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною від 15.07.2021 року щодо звернення стягнення на грошові кошти у сумі 16065,00 грн. з ОСОБА_1 (далі - позивач), на користь ТОВ «Фінфорс» за кредитним договором №122776-М від 06.11.2020 року, укладеним з ТОВ «ЕКВІФІН Україна» правонаступником по договору є ТОВ «Фінфорс».

Стягнути із ТОВ «Фінфорс» () на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ), понесені останньою судові витрати:

- по оплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

- по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454,00 грн.(чотириста п`ятдесят чотири гривні нуль копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: Н. А. Літвіненко