Дата документу 16.02.2022
Справа № 937/9830/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2022 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Бєгушева Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме - будинком АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, що позивачці на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.1998. З 2006 року у вищевказаному будинку було зареєстровано місце проживання її доньки ОСОБА_2 , 1985 року народження, яка фактично мешкала у свого чоловіка за іншою адресою. Рішенням суду від 28.05.2019 за її позовом доньку було визнано такою, що втратила право користування будинок АДРЕСА_1 . Однак разом з донькою в будинку були прописані її неповнолітні діти та онуки позивачки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Діти з моменту народження проживали з батьками за адресою АДРЕСА_2 . На даний час позивачка вимушена продати будинок, однак реєстрація неповнолітніх онуків в її будинку, створює перешкоди в реалізації її прав на розпорядження своєю власністю. В добровільному порядку ОСОБА_2 не бажає зняти з реєстрації своїх неповнолітніх дітей, однак в утриманні житла участі не приймає, комунальні платежі не сплачує, особистих речей її та її дітей у приміщенні не має і взагалі житлом не цікавиться. Таким чином позивач, як власник зазначеного будинку, позбавлений права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, у зв`язку з чим, вимушений звернутися з вказаним позовом до суду.
Ухвалою судді від 26.10.2022 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи, призначено судовий розгляд.
Сторони у судове засідання не з`явилися.
Від позивачки до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог, у випадку неявки відповідачів не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, з невідомої суду причини, про дату слухання справи повідомлена належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. На підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає відповідача належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання.
З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотань позивача про слухання справи за його відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачці на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 111 від 24.02.1998 укладеного на Біржі нерухомості «Власність», посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О. р.№ 5066/а.с.9, 10/.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 28.05.2019 ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування будинок АДРЕСА_1 /а.с.11/.

Як вбачається з довідки, виданої головою квартального комітету № 85 від 11.10.2021, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ніколи не проживали за адресою АДРЕСА_1 /а.с.12/.

Згідно довідки відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області ОСОБА_2 знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 згідно рішення суду від 28.05.2019/а.с.13/

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Звертаючись до суду, позивач зазначила, що малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з моменту реєстрації жодного дня не проживали в будинку, тобто за місцем реєстрації не проживають без поважних причин більше одного року. Будь-яких намірів проживати не виявляли, проживають в іншому житлі.

Відповідачка ОСОБА_2 , не прибувши у судове засідання, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку зі спірним жилим приміщенням чи поважних причин відсутності у ньому понад встановлені житловим законодавством строки.

Щодо малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, затвердженого рішенням № 3/4 від 27.01.2022 виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, враховуючи відсутність інформації щодо права користування або права власності дітей іншим житлом, органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради не має підстав підтримувати позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 29 ЦПК України, малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 ЦК України).

Повну цивільну дієздатність має особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (частина 1 статті 34 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків й тоді, коли спільно з ними не проживає.

За нормою ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За нормою ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Суд зауважує, що обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, в даному випадку батьків.

При цьому, інтереси дитини, яка не проживає у спірному житлі з моменту реєстрації та не має у квартирі свого спального місця чи особистих речей, а проживає з матір"ю, яка добровільно змінила місце проживання, не порушено.

Тобто, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання його батьків. Самостійного права на проживання у спірній квартирі малолітня дитина не має.

Як встановлено рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 28.05.2019, яке набрало законної сили 01.07.2019, ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказані законодавчі положення та фактично встановлені обставини у висновку органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради не викладені та ним не враховані, а тому суд визнає його необґрунтованим.

Таким чином, у ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачки та її малолітніх дітей за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачки в утриманні квартири чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачки з дітьми понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у квартирі.

При цьому реєстрація малолітніх дітей створює для позивачки перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , законним представником яких є ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме - будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

СУДДЯ: Ю.В. Ковальова