КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 2608/15163/12

Апеляційне провадження 22-ц/824/2063/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»

відповідачі ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року, ухвалене під головуванням судді П`ятничук І.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

у вересні 2012 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором у сумі 325 154, 15 доларів США, що за курсом НБУ становить 2 598 957,15 грн; звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення торгів та продажу предмета іпотеки з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування позову зазначало, що 19.02.2007 між ВАТ «Родовід Банк», яке змінило назву на ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 28.4/СЖ-007.07.2, згідно якого остання отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 100 000 доларів США терміном користування до 19.02.2010 зі сплатою процентів за користування кредитом та щомісячної плати за обслуговування кредиту на умовах і в строки, визначені договором.

04.05.2007 між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно якого банком відкрито позичальниці відновлювальну кредитну лінію у розмірі 160 000 доларів США строком до 19.02.2010.

05.03.2008 між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якого позичальниці відкрито відновлювальну кредитну лінію у розмірі 180 000 доларів США строком дії до 19.02.2010.

14.11.2008 укладено додаткову угоду до кредитного договору відповідно до якої проценту ставку встановлено у розмірі 17 % річних.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань 04.05.2007 укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі передали банку в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 .

В порушення умов кредитного договору відповідачкою не виконане зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитом, яка станом на 29.08.2012 становить 325 154,15 доларів США, та складається з кредиту, в тому числі простроченому в розмірі 165 434,49 доларів США, нарахованої пені -146 769,36 доларів США, 3% річних від простроченої суми що становить 12 950,15 доларів США, що разом за курсом НБУ станом на 29.08.2012 становить 2 598 957,15 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2012 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 19.02.2007 в розмірі 325 154, 15 доларів США, що за курсом НБУ становить 2 598 957, 15 грн. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що передана в іпотеку згідно договору іпотеки від 04.05.2007 зі змінами від 15.03.2008 шляхом проведення торгів та продажу предмету іпотеки з початковою ціною визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою від 18.08.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом розглянута справа за відсутності доказів про вручення їй судової повістки. Вона не було належним чином повідомлена про розгляд справи, що унеможливило її явку і участь у судових засіданням, подання заперечень на позов та заяви про застосування позовної давності. Суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази отримання коштів по кредитному договору та додатковим угодам на суму 440 000 доларів США, а також матеріли справи не містять розрахунку суми боргу. Судом не враховано, що позивачем нараховано відсотки та пеню після направлення вимоги про погашення боргу. Також зазначає, що вона не отримувала вимогу про дострокове погашення боргу по кредиту, а тому у неї не виникло обов`язку дострокового повернення кредитних коштів. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявниця посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах за 2018 - 2020 роки.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Статус Капітал плюс», який є правонаступником ПАТ «Родовід Банк», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що відповідачі по справі систематично не отримують ніякі листи, що надсилалися судом чи товариством. Судом відповідно до ст. 74 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи у газеті «Урядовий кур`єр» 05.12.2012 опубліковано оголошення про виклик відповідачів по справі. Згідно вимог вищезазначеної статті з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Отже посилання щодо не повідомлення про розгляд справи є безпідставними. Крім того, апелянтка з 20.07.2017 була обізнана про існування рішення суду, про що свідчить отримання нею копії ухвали у даній справі від 20.06.2017. Проте, із заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 звернулася тільки зі спливом майже 4 років. Посилаючись в апеляційній скарзі щодо не отримання коштів за кредитним договором остання не заперечує, що між АТ «Родовід Банк» та нею укладався кредитний договір. Посилання заявницею на практику ЄСПЧЛ щодо виселення, а також на недотримання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає безпідставним. Відповідно до кредитного договору строк повернення кредиту 19.02.2010, а позов було подано у 2012 році, відтак відповідачка неправомірно посилається на те, що строк виконання зобов`язання ще не настав

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник правонаступника позивача ТОВ «Статус Капітал плюс» - Ауксутіс Е.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.02.2007 між ВАТ «Родовід Банк» яке змінило назву на ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 28.4/СЖ-007.07.2, згідно якого остання отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 100 000 доларів США терміном користування до 19.02.2010 зі сплатою процентів за користування кредитом та щомісячної плати за обслуговування кредиту на умовах і в строки, визначені договором.

04.05.2007 між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно якого банком відкрито позичальнику відновлювальну кредитну лінію в розмірі 160 000 доларів США строком до 19.02.2010.

05.03.2008 між банком та ОСОБА_1 укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору згідно до позичальнику відкрито відновлювальну кредитну лінію в розмірі 180000 доларів США строком дії до 19.02.2010.

14.11.2008 укладено додаткову угоду до кредитного договору відповідно до якої проценту ставку встановлено розмірі 17 % річних.

Виконання кредитних зобов`язань відповідно до п. 1.4 кредитного договору забезпечувалося іпотекою квартири АДРЕСА_2 .

19.02.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є вищевказана квартира.

04.05.2007 у забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань між ВАТ «Родовід Банк» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У порушення умов кредитного договору позичальниця не виконала зобов`язання щодо погашення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 29.08.2012 становить 325 154,15 доларів США, та складається з кредиту, в тому числі у простроченому розмірі 165 434, 49 доларів США, нарахованої пені - 146 769,36 доларів США, 3% річних від простроченої суми що становить 12 950,15 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.08.2012 становить 2 598 957,15 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що банк виконав зобов`язання щодо надання кредиту, а позичальниця порушила умови договору щодо повернення кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції керуючись вимогами вищезазначених норм та на підставі, доказів, наданих учасниками справи, дійшов правильного висновку про те, що позичальницею не виконані зобов`язання за кредитним договором, а тому позивач має право на отримання заборгованості по кредиту, пені та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Апелянт посилається на те, що у матеріалах справи відсутні докази отримання нею кредиту у сумі 440 000 доларів США. Проте, позивач і не вказував на те, що така сума була отримана позичальницею, а також не ставив питання про стягнення цієї суми.

Відповідно до кредитного договору з урахуванням договорів про внесення змін до нього ОСОБА_1 відкрито кредитну лінію на суму 180 000 доларів США. Остання отримала зазначену суму трьома траншами: 19.02.2007 - 100 000 доларів США, 07.05.2007 - 60 000 доларів США, 0.03.2008 - 20 000 доларів США. Отримання кредитних коштів підтверджується заявами на видачу готівки, на яких міститься підпис отримувача коштів, та розпорядженнями відділу супроводження клієнтських операцій.

Відповідно до пояснень представника позивача та виписки по рахунку позичальниці ОСОБА_1 повернула протягом 2007 - 2010 років 20 935 доларів США.

Будь - яких доказів про те, що позичальницею повернуто банку іншу суму до апеляційної скарги не додано. Більше того, представник апелянтки при розгляді справи в апеляційному порядку вказала, що ОСОБА_1 взагалі не повертала банку кредитні кошти.

Зеперечуючи правильність розрахунку заборгованості, який проведений банком, апелянт не надала свій контррозрахунок та докази щодо погашення боргу. Відтак колегія суддів вважає, що відповідачка не спростувала розміру заборгованості, який визначений банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на яківона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачі будь - яких доказів на спросування доказів, наданих позивачем не подали.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк не має права на дострокове стягнення заборгованості не грунтуються на обставинах, які досліджувалися судом першої інстанції. Кредитний договір укладено до 19.02.2010. Банк звернувся до суду з позовом у вересні 2012 року, тобто після того, як строк виконання зобов`язання сплив

Так само є необгрунтовами доводи апеляційної скарги про те, що банк не мав права нараховувати проценти після направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, оскільки така вимога у матеріалах справи відсутня.

Крім того, доводи апелянта про те, що банк не має права достроково стягувати заборгованість, оскільки вона не отримувала вимогу про дострокове погашення кредиту, та доводи про те, що банк нарахував проценти після направлення їй вимоги про дострокове погашення кредиту суперечать один одному.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що банк не мав права на дострокове стягнення кредиту є надуманими.

В апеляційній скарзі відповідачка посилається на те, що судом не застосовано правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/1, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, при цьому не вказує як суд першої інстанції, ухвалюючи рішення 17.12.2012, міг врахувати правові висновки, які були зроблені Верховним Судом через 6 - 8 років після ухваленні ршення.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, яка булла чиною на час ухваленні рішення у даній справі, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Ухвалюючи рішення суд керувався вимогами зазначеної норми та брав до уваги ті правові висновки Верховного Суду України, які були чинні на час розгляду справи.

Ні цивільним процесуальним заонодавством, яке діяло на час розгляду справи, ні законодавством, яке діє на час апеляційного перегляду не передбачено перегляду цивільних справ з підстав зміни норм права після ухвалення рішення, чи зміни правових висновків Верховного Суду.

Колегія суддів, розглядаючи справу в апеляційному порядку, перевіряє чи дотримано судом першої інстанції вимог процессуального закону на при ухваленні рішенні та чи правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин.

Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процессуального права, які діяли на час ухвалення рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не була повідомлена про день та час судового розгляду колегія судів вважає безпідставними.

Так, у матеріалах справи містяться судові повістки, які направлялися ОСОБА_1 та іншим відповідачам за місцем їх проживання: квартира АДРЕСА_1 .

Відповідачі на власний розсуд вирішили не отримувати судові повістки, внаслідок чого поштовим відділенням повернута кореспонденція до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Адреса, на яку направлялися судові повістки вказана у кредитному договорі, договорі іпотеки, довідці адресного бюро м. Києва. Про зміну адреси відповідачка ні банк, ні суд не повідомляла. Ця ж сама адреса вказана відповідачкою і в апеляційній скарзі.

Відтак з повідомленням відповідачів про день та час розгляду справи відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, яка була чинною на час розгляду справи, шляхом опублікування оголошення у газеті «Урядовий кур`єр» вважається, що останні повідомлені про розгляду справи у встановленому законом порядку.

Зміни, які внесені у ЦПК України після ухвалення рішення не дають права суду апеляційної інстанції скасовувати рішення на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Крім того, сторони при розгляді справи вказали, що рішення суду до цього часу не виконане. З матеріалів справи вбачається, що судом після ухвалення рішення розглядалося подання державного виконавця про обмеження виїзду боржників за межі України, подання про проникнення до житла, подання про привід боржника, заява про заміну стягувача, скарга на дії державного виконавця. Відповідачі також повідомлялися про день та час розгляду цих питань та їм направлялися судові рішення, прийняті за наслідками розгляду.

Разом з тим ОСОБА_1 на власний розсуд не побажала отримувати документи, направлені судом та лише 20.06.2017 отримала виклик до суду у справі за скаргою на дії державного виконавця та 29.05.2019 отримала копію ухвали суду.

Відтак недобросовісне виконання процесуальних обов`язків відповідачкою та зловживання процесуальними правами, яке проявилося у відмові отримати судові повістки та копії процесуальних документів не може бути підставою для скасування рішення суду, та не є підставою для врахування заяви відповідачки про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду.

При вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції керувався вимогами Закону України «Про іпотеку».

Доводів про неправильність застосування цього Закону апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянтки на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних сбовод щодо втручання держави у її право на житло колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у даній справі предметом спору було стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, який обумовлений сторонами договору іпотеки. Про порушення житлових прав відповідачки питання не розглядалося.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Постанову складено 16.02.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук