Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2022 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В., при секретарі Глазістовій К.І., за участю позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Оснач Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання майна,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 10 січня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який 30 червня 2017 року був розірваний. Сторони є співвласниками 23/50 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і кожному з них належить по 1/2 частині вказаного житла. Однак, відповідачка ОСОБА_1 фактично з 29 березня 2011 року по теперішній час з власної ініціативи в будинку не проживає, комунальні послуги не оплачує. Йому відомо, що на теперішній час відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна сума витрат за користування послугами водопостачання та електричної енергії, які поніс позивач, враховуючи строк позовної давності, за період з вересня 2018 року по серпень 2021 року становить 16572,40 грн. Вважає, що оскільки відповідач є співвласником будинку, вона зобов`язана утримувати майно, що їй належить. За таких обставин, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , як співвласника 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , половину сплачених ним коштів у сумі 8286,20 грн., а також судові витрати.

Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачка ОСОБА_1 подала письмовий відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначила, що витрати по водопостачанню та постачанню електричної енергії, які поніс позивач, не належать до витрат на утримання, управління і збереження будинку, вони є житлово-комунальними послугами. Тому, оскільки вона не живе у їх спільному з позивачем домоволодінні, послугами водопостачання та електричної енергії, що надаються за вказаною адресою, не користується, то і сплачувати за них вона не зобов`язана. Просила стягнути з позивача на її користь судові витрати у розмірі 1200 грн., пов`язаних зі складанням адвокатом відзиву на позовну заяву та отримання правової допомоги.

Позивачем ОСОБА_1 подано письмову відповідь на відзив на позовну заяву, в яких, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у справах №703/2200/15-ц та №521/3743/17-ц, вважає, що співвласник несе солідарну відповідальність та обов`язок щодо сплати саме комунальних послуг, а тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також вважає безпідставною та такою, що суперечить Конституції та Законам України вимогу про стягнення з нього витрат на правову допомогу.

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Оснач Л.О. подано письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких, посилаючись на п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки, на подання заперечень продовжуються на строк дії такого карантину, а тому вважає, що вказані заперечення подані в строки, визначені законодавством. Зазначила, що частина спірного житлового будинку не забезпечена централізованим опаленням та загальною мережею водопостачання, будинок має індивідуальне пічне опалення та індивідуальний водогін. Оплата послуг здійснюється за лічильником, а не за кількістю співвласників або осіб, що проживають. Вважає посилання позивача на Постанови Верховного суду у справах №703/2200/15-ц та №521/3743/17-ц помилковим та такими, що не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки вказані судові рішення регулюють інші правовідносини. При винесенні рішення просила врахувати, що позивач без згоди відповідача, яка є співвласником майна, поселив у будинок сторонніх осіб, які користуються житлово-комунальними послугами, оскільки сплатили позивачу аванс за купівлю частини спірного будинку або орендують будинок для житла.

ІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві обставинам. Зазначив, що посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що вона не проживає у спірному домоволодінні, а тому не повинна сплачувати за житлово-комунальні послуги, простосується позицією, викладеною в Постановах Верховного Суду, зазначених у позовній заяві. Звертав увагу суду, що один проживає за адресою: АДРЕСА_1 , користується холодильником, телевізором та обігрівачами, які є його особистими приладами, між тим останні обігрівають спільну власність сторін. Показники водоміра зазначає в квитанціях. Просив не приймати до уваги письмові заперечення подані представником відповідача, оскільки вони подані із порушенням строків, визначених ЦПК України. Позивач стверджував, що у будинку проживає тільки він, а позиція відповідача з приводу здачі житла в оренду є помилковим та недоведеною доказами.

Відповідачка ОСОБА_1 , яка також була допитана в якості свідка в порядку ст. 230 ЦПК України, в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Під час надання пояснень як свідок пояснила, що в січні 2022 року приїхала до спірного будинку та побачила жінку, яка сказала, що проживає у вказаному домоволодінні, бажає викупити будинок. Відповідачка викликала поліцію, оскільки згоду на проживання невідомих осіб у своїй власності не надавала.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Оснач Л.О. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись їх безпідставність та необґрунтованість, а також хибну правову позицію позивача.

ІV. Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 2009 року, який розірваний на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 червня 2017 року.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 січня 2018 року, яке залишено без змін Постановою Донецького апеляційного суду від 04 квітня 2018 року та Постановою Верховного суду від 04 жовтня 2018 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. Визнано 23/50 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із господарсько-побутовими будівлями та спорудами, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку від 23/50 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із господарсько-побутовими будівлями та спорудами.

Позивач ОСОБА_1 проживає самостійно за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про фактичне проживання №94, складеного 31 серпня 2021 року головою КСН МКР «232 квартал».

Згідно акту №95, складеного 31 серпня 2021 року встановлено, що будинок АДРЕСА_1 побудований на два господаря, на одну з половин будинку зареєстровані сторони по справі.

Відповідачка ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з березня 2011 року, що підтверджується довідкою, складеною 05 травня 2011 року головою КСН «Правий Берег», а також не заперечується сторонами в судовому засіданні.

Позивачем ОСОБА_1 у період з вересня 2018 року по серпень 2021 року сплачено за воду та електричну енергію 16572,40 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, чеками та іншими платіжними документами.

V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору та мотиви суду:

Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3)послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4)послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Статтями 20 й 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язок споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем на основі типового договору, а також оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно з квитанціями про оплату послуг з водопостачання та за використану електричну енергію, позивач при оплаті вартості вказаних послуг зазначає показання лічильника за відповідний період, тобто облік обсягів споживання наданих послуг здійснюється за допомогою лічильників, а отже і вартість наданих послуг розраховується відповідно до обсягу спожитих послуг, а не за кількістю зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виходячи із середніх показників.

Оскільки судом встановлено, що у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживає лише позивач і наданими послугами з водопостачання та постачання електричної енергії користується лише позивач, обсяг споживання яких визначається відповідними лічильниками, а відповідач проживає за іншою адресою, тому відсутні правові підстави для стягнення половини витрат позивача на оплату спожитих ним послуг з водопостачання та за використану електричну енергію.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що електрична енергія використовується позивачем також для опалення будинку.

Суд вважає не релевантним посилання позивача на практику Верховного Суду, висловлену у справах № 703/2200/15-ц та №521/3743/17-ц, оскільки як вбачається з мотивувальних частин вказаних постанов, сторони були співвласниками квартири, а не будинку, також в постанові відсутні посилання, яким чином розраховувалися послуги - за показами лічильника або за кількістю зареєстрованих осіб або за опалювальною площею.

Щодо посилання позивача на пропуск стороною відповідача строку на подання письмових заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з урахуванням постанови № 1336 від 15.12.2021 на території України продовжено строк дії карантину до 31 березня 2022 року.

Оскільки на теперішній час на території України продовжено строк дії карантину, а п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення» ЦПК України визначено продовження строку, зокрема на подачу заперечень, суд приходить до висновку, що письмові заперечення на відзив на позовну заяву подані в процесуальний строк, встановлений законодавством.

Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

VI. Судові витрати:

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано суду: копію Договору про надання послуг про надання юридичної допомоги від 22.10.2021 року, укладеного між адвокатом Оснач Л.О. та Питель С.О., акт про виконану роботу адвокатом Оснач Л.О. від 25.10.2021 року, квитанція №71 від 22 жовтня 2021 року на суму 1200 грн.

Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі, також враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені відповідачем витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги слід покласти на позивача у розмірі 1200 грн.

Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: Н. В. Литвиненко