ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 2027/8487/12

провадження № 22ц/818/1037/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Маміної О.В.,

за участю секретаря Черненко В. О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2021 року в складі судді Єрмак Н.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року, зокрема, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3219,00 грн.

На виконання зазначеного рішення суду 22 квітня 2013 року видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. Постановою державного виконавця від 08 липня 2014 року відкрито виконавче провадження №43951335.

Вказав, що 20 травня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір цесії, за яким він набув право вимоги до ОСОБА_3 . На підставі цього договору він звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, яку ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року задоволено. На виконання зазначеної ухвали постановою державного виконавця від 18 лютого 2016 року замінено сторону виконавчого провадження. Проте, в подальшому ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду, ухвалу суду першої інстанції про заміну стягувача скасовано у зв`язку з тим, що договір цесії не був нотаріально посвідчений.

У зв`язку з чим між ним та ОСОБА_2 25 січня 2021 року укладено новий договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером № 84, за умовами якого він набув право вимагати від ОСОБА_3 належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором позики в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8487/12.

Тобто, наразі він є новим кредитором ОСОБА_3 за укладеним нею договором позики з ОСОБА_2 , що є підставою для заміни стягувача у виконавчому листі.

Зазначив, що постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року у виконавчому провадженні № 43951335 повернуто виконавчий документ стягувачу. Він намагався оскаржити вказану постанову. Ухвалою суду від 14 січня 2019 року його скаргу залишено без розгляду, оскільки він не був стороною виконавчого провадження, адже ухвалу про заміну стягувача скасовано.

Враховуючи, що з моменту набрання законної сили ухвалою суду від 14 січня 2019 року, коли він фактично дізнався про те, що постанова державного виконавця не буде скасована, ще не минуло трьох років, та він набув права стягувача на підставі договору цесії від 25 січня 2021 року, однак не міг пред`явити виконавчий лист до виконання, оскільки він виданий на ім`я попереднього стягувача ОСОБА_2 , вважав причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання поважними та такими, що є підставою для поновлення цього строку.

Просив замінити стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених ним та документально підтверджених судових витрат в розмірі 3219,00 грн, з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ; поновити пропущений строк пред`явлення виконавчого листа, виданого 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених ним та документально підтверджених судових витрат в розмірі 3219,00 грн, до виконання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено; замінено стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених ним та документально підтверджених судових витрат в розмірі 3 219,00 грн з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ; поновлено пропущений строк пред`явлення виконавчого листа, виданого 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених ним та документально підтверджених судових витрат в розмірі 3 219,00 грн, до виконання.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно вважав поважними причини пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, адже стягувач ОСОБА_2 з моменту повернення виконавчого листа 24 травня 2017 року дотепер не здійснив жодних дій щодо оскарження постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа та не намагався повторно пред`явити його до виконання. Оскарження ОСОБА_1 постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа не є підставою для визнання поважними причин пропуску строку для пред`явлення його до виконання, оскільки він не був учасником виконавчого провадження. У виконавчому листі зазначено строк пред`явлення його до виконання до 29 березня 2014 року, тобто один рік. Заява про примусове виконання рішення суду подана ОСОБА_2 тільки 07 липня 2014 року, тобто вже з пропуском строку. Немає необхідності замінювати сторону виконавчого провадження, оскільки строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив та підстав для його поновлення немає. Фактично у правовідносинах позики, з яких виник спір, кредитором був ОСОБА_1 , тобто він просив про заміну позивача, а не стягувача.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кругова С.С., суддів колегії Маміна О.В., Тичкова О.Ю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

18 червня 2021 року від ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких вона наголосила на тому, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив ще 29 березня 2014 року, тобто до відкриття виконавчого провадження, та він не переривався пред`явленням його до виконання.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року справу призначено до розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2021 року справу передано у провадження головуючого судді (судді-доповідача) Бурлака І.В., та ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на підставі договору про відступлення прав вимоги до ОСОБА_1 перейшло право вимоги до ОСОБА_3 , тому наявні підстави для заміни стягувача на його правонаступника. Оскільки з моменту набрання законної сили ухвалою суду від 14 січня 2019 року, коли ОСОБА_1 фактично дізнався про те, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого листа не буде скасована, ще не минуло трьох років, та він набув права стягувача лише 25 січня 2021 року, однак не міг пред`явити виконавчий лист до виконання, суд вважав причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання поважними та такими, що є підставою для поновлення цього строку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , про стягнення суми боргу стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн та судовий збір в сумі 3 219,00 грн.

На виконання зазначеного рішення суду 22 квітня 2013 видано два виконавчих листи, у яких зазначено строк пред`явлення їх до виконання до 29 березня 2014 року (а. с. 205, 233 том 1).

08 липня 2014 року державним виконавцем на підставі заяв стягувача від 07 липня 2014 року прийнято постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 43951335 та № 43951425 з примусового виконання зазначених виконавчих листів (а. с. 105, 106 том 1).

Відомостей щодо оскарження вказаних постанов державного виконавця матеріали справи не містять.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження на підставі того, що 20 травня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого він набув право вимоги до ОСОБА_3 за договором позики від 26 січня 2009 року з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року (а. с. 107 том 1).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено та замінено сторону виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення по справі № 2027/8487/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн та судового збору у розмірі 3219,00 грн з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 (а. с. 114-115 том 1).

Однак, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 18 червня 2018 року, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року скасовано та у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено (а. с. 156-158, 193-196, том 1).

24 травня 2017 року постановами державного виконавця у виконавчих провадженнях № 43951335 та № 43951425 з виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу та судового збору виконавчі листи повернуто стягувачу, про що також зроблені відповідні відмітки на виконавчих листах (а. с. 205, 208, 233, 236 том 1).

Зазначені постанови державного виконавця від 24 травня 2017 року оскаржені ОСОБА_1 до суду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, у задоволенні вимог скарги відмовлено у повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року зазначені судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході нового розгляду справи ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з тим, що він не є стороною виконавчого провадження (а. с. 209-218 том 1).

25 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером № 84, за умовами якого ОСОБА_1 набув право вимагати від ОСОБА_3 належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором позики від 26 січня 2009 року в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8487/12 (а. с. 221 том 1).

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 2027/8487/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,77 грн з ОСОБА_2 на нього, та поновлення пропущеного строку пред`явлення цього виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року зазначена заява ОСОБА_1 повернута без розгляду.

Ухвала є чинною та не оскаржувалась (а. с. 225 том 1).

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частини перша, друга статті 442 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни боржника внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 52 ЦПК України, - це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Отже, особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Водночас, заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі, до відкриття виконавчого провадження.

Положення статті 55 ЦПК України визначає загальні положення процесуального правонаступництва, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (тобто, протягом невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто, таке право не є абсолютним і обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

За правилом частини першої та статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Частиною 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на час видачі виконавчого листа передбачено, що виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Згідно вимог статті 23 вказаного Закону строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, в тому числі, пред`явленням виконавчого документа до виконання, частковим виконанням рішення боржником. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», частиною 1 статті 12 якого передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).

У пункті 2 рішення Конституційного Суду України у справі N 1-7/99 від 9 лютого 1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

При цьому, у пункті 3 вказаного рішення вказано, що надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Враховуючи, що Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року в пункті 5 Розділу XIII «Прикінцеві та Перехідні положення» встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (протягом 3-х років), то має місце пряма вказівка законодавця про надання зворотної дії в часі положенню щодо поширення 3-х річного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, які були видані до 05 жовтня 2016 року, а не лише після набрання чинності Закону від 02 червня 2016 року.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 02 червня 2016 року №1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких не сплив на час набрання чинності Законом від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцевих та перехідних положень» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016року № 1404 - VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадії судового процесу, має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документу стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Заміна сторони виконавчого провадження протягом необмеженого строку незалежно від того, чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання виконавчого документа, свідчитиме про те, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість безпідставно збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам. Таким чином створюватимуться штучні умови для уникнення вимог законодавства щодо строку, що безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може перебувати у невизначеному стані протягом тривалого або взагалі необмеженого строку. Такі дії можуть порушити принцип правової визначеності, який є одним з основоположних аспектів верховенства права.

Отже, подання заяви про заміну стягувача його правонаступником після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, що не був поновлений судом, виключає можливість задоволення такої заяви.

До наведених висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2021 року в справі № 910/2954/17, в ухвалі від 04 жовтня 2021 року у справі № 592/4853/13-ц, провадження № 61-15761ск21. Також подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13, від 30 липня 2019 року у справі № 5/128, від 21 серпня 2020 року у справі № 905/2084/14-908/4066/14.

Як вбачається з матеріалів справи судове рішення про стягнення коштів з ОСОБА_3 набрало законної сили 29 березня 2013 року. Отже, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, який на той час складав один рік, сплив ще 29 березня 2014 року, тобто до відкриття виконавчого провадження у липні 2014 року. У зв`язку з чим, пред`явленням виконавчого листа до виконання 07 липня 2014 року строк пред`явлення не переривався, адже перерватися строк може лише до його закінчення.

Навіть з урахуванням відкриття виконавчого провадження, яке боржницею не оскаржено, та повернення виконавчого листа стягувачу 24 травня 2017 року, виконавчий лист міг би бути пред`явлений до виконання повторно до 24 травня 2020 року.

Проте, ОСОБА_2 протягом передбаченого законом строку на пред`явлення виконавчого листа не надавав його до виконання, а після закінчення такого строку не звертався до суду із заявою про його поновлення. Поважних причин, які б перешкоджали стягувачу ОСОБА_2 вчасно пред`явити виконавчий лист до виконання, суду не наведено.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він оскаржував до суду постанови державного виконавця про повернення виконавчих листів, та його скаргу залишено без розгляду лише 14 січня 2019 року, і з цієї дати не минуло трьох років, не є поважними причинами для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання з урахуванням того, що цей строк сплив ще у березні 2014 року. Крім того, ані протягом трьох років після повернення виконавчого листа постановою державною виконавця від 24 травня 2017 року, ані після постановлення ухвали суду від 14 січня 2019 року про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду, стягувач не вживав будь-яких дій щодо повторного звернення виконавчого листа до примусового виконання.

Відступаючи у січні 2021 року право вимоги до ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вже втратив право на пред`явлення зазначеного виконавчого листа до виконання.

При цьому, судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача ще 19 жовтня 2016 року. Зазначена постанова залишена без змін постановою Верховного Суду від 18 червня 2018 року.

Після цього ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не вчиняли будь-яких дій щодо відступлення права вимоги до ОСОБА_3 та заміни стягувача аж до січня 2021 року, коли строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, навіть якби переривався пред`явленням його до виконання і тривав до 24 травня 2020 року, вже сплив.

Отже, з наведеного вбачається, що підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, який пропущений ще ОСОБА_2 , не вбачається.

Подання заяви про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження (листа) його правонаступником після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, що не був поновлений судом, виключає можливість задоволення такої заяви.

Відповідний висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2021 року у справі № 922/4576/15.

За таких умов, оскільки строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не поновлений, слід відмовити у задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому листі.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі та поновлення строку пред`явлення його до виконання.

Отже, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, судовий збір за її подання у розмірі 454,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 454,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але в частині відмови у заміні стягувача може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.