Справа № 645/5438/21
Провадження № 2/645/433/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАНІТУ», треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання договорів припиненими, усунення перешкод у користуванні правом власності-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАНІТУ», треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», в якому просить суд Визнати припиненим договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.10.2007р. з 25 червня 2017 року Визнати припиненим договір іпотеки б/н посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Л.М. Олійник № 3520 у реєстрі від 25.06.2007р. з 25 червня 2017 року. Усунути перешкоди у користуванні правом власності нерухомим майном - а саме двокімнатна квартира загальною площею 46.3 кв.м., житловою площею 27.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . шляхом зняття (припинення) обтяження у вигляді застави нерухомого майна (іпотеки) і виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що зареєстроване від 02.07.21року об 18:07:23 год. Зареєстрованим в реєстрі № 3520 серія та номер 478 виданого 02.07.21р. приватним нотаріусом ХМНО О.О. Вахрушевою (місце знаходження: 61093, вул. Полтавський шлях, буд. 140-А) об`єкт обтяження: двокімнатна квартира загальною площею 46.3 кв.м., житловою площею 27.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . номер запису про іпотеку 11856451, іпотекодержатель - ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "МАНІТУ"(місцезнаходження юридичної особи: 61003, Хар. обл., м. Харків, Майдан Конституції, буд. 1, під. 6, кім. 66-16) боржник - ОСОБА_2 (Паспорт НОМЕР_1 МВ ХМУ УМВС України в Хар. обл. Зареєстрований: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 (Паспорт НОМЕР_3 виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС Украйни в Харківський обл. зареєстрований: АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_4 ), погасити запис у Державному реєстрі іпотек, що зареєстроване від 02.07.21р. об 18:07:23 год. реєстраційний номер реєстрі № 3520 серія та номер 478.

В обгрунтування позову зазначив, що 10.08.21 року на його адресу: АДРЕСА_3 надійшов лист від Відповідача по справі. З тексту листа б/н від 28.07.21р. йому стало відомо, що 02.07.21р. між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Відповідачем було укладено договір № 02/07/21-1 від 02.07.21р. про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.10.2007 року, а також договором іпотеки посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Л.М. Олійник № 3520 у реєстрі від 25.06.2007р. Сам по собі лист б/н від 28.07.21р. є вимогою у розумінні ст..ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». А у тексті листа вимоги, Позивачем, у відповідності до вище наведених статей Закону України «Про іпотеку» висунуто вимогу до Позивача протягом 30-ти календарних днів погасити заборгованість у розмірі 1 402 887 (один мільйон чотириста дві тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн.. 78 коп. Та у разі не виконання або неналежного виконання по погашенню, нібито існуючої заборгованості, Відповідач має намір продати третім особам заставне майно або набуття права власності. Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права, виходячи з наступного. У відповідності д положень ст.. 24 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та Відповідачем, згідно з тексту листа вимоги, було укладено 02.07.21р,. однак, лист вимога від Відповідача на адресу Позивача було направлено лише 28.07.21 року, тобто через 25 днів, та більш того у наведеній вище нормі чинного законодавства України мова їде про повідомлення боржника про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням та іпотечним, а не про надсилання вимоги. А такі дії збоку Відповідача, у свою чергу позбавляють Позивача оскаржити, наприклад, сам правочин по уступки права вимоги. Також, до листа вимоги б/н від 28.07.21р. не додано договору про відступлення права вимоги за кредитним - основним зобов`язанням. Додано лише витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Однак, копію договору про відступлення права вимоги, тобто підстави для внесення відповідного запису до держ.реєстру до листа вимоги не надано. На нашу думку внесення до відповідного Державного реєстру відповідного запису є лише наслідком вчинення відповідного правочину, та аж ніяк доказом переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. У системному зв`язку ст.. 517 Цивільного кодексу України та ст.. 24 Закону України «Про іпотеку» ми бачимо, що після укладення правочину про відступленню права вимоги, новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника (іпотекодавця) про перехід всіх прав до останнього. Таким чином, у боржника виникає право на оскарження правочину, наприклад. Або оскарженню розміру суми заборгованості та інш. Однак, внаслідок дії з боку Відповідача, у Позивача не має часу на витребування від Відповідача доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, оскільки, у разі не внесення суми, ніби то існуючої заборгованості, у строк до 10.09.21року Позивача буде позбавлено права власності на нерухоме майно. Договір № 02/07/21-1 від 02.07.21р. про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.10.2007 року, а також договором іпотеки, укладено по неіснуючому зобов`язанні. 25 червня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСібБанк» було укладено договір споживчого кредиту №00. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що істотними умовами кредитного договору відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії. Підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 (строк кредитування) розділу 1 (предмет договору) договору споживчого кредиту № 00 від 25 червня 2007 року чітко закріплено -« Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору) але у будь-якому випадку не пізніше 25 червня 2017 року, як що тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін». Позивач зазначає, що тією ж датою Сторонами кредитного договору № 00 було укладено і графік погашення кредиту. У самому графіку встановлено дату останнього внесення грошових коштів 25.05.17р. Таким чином Сторонами кредитного договору було погоджено термін виконання останнього зобов`язання. З огляду на вище викладене, позивач зазначає, що вказана у п.п. 1.2.1. договору споживчого кредиту № 00 від 25 червня 2007 року дата 25 червня 2017 року є терміном погашення кредитного зобов`язання, а від так, на думку позивача, це і є термін припинення кредитного договору. Також водночас з укладенням договору споживчого кредиту № 00 від 25 червня 2007 року, між Позивачем та АКІБ «УкрСібБанк» було укладено і іпотечний договір (договір майнової застави) без номеру від 25 червня 2007 року. Позивачем у відповідності до вище вказаного договору було передано нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира загальною площею 46.3 кв.м., житловою площею 27.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Чинний цивільний кодекс України закріплює іпотеку як різновид застави. саме з моменту укладення договору до терміну вказаного п. 1.2.1 пункту 1.2 (строк кредитування) розділу 1 (предмет договору) договору споживчого кредиту № 00 від 25 червня 2007р. Сторони договору повинні здійснити свої права, а саме головне виконати свої обов`язки. Та після спливу строку закріпленого у вище вказаному пункті договору, зобов`язання припиняє свою дію. Та у разі закінчення строку дії кредитного договору, закінчується строк дії і іпотечного договору. У суворій відповідності до п. 6.1. статті 6 іпотечного договору та положень чинного законодавства України. На думку позивача, 25 червня 2017 року припинив свою дію договір споживчого кредитування № 00 від 25 червня 2007р. у зв`язку із закінченням строку дії, а від так припинив свою дію і іпотечний договір, укладений між Позивачем та АКІБ «УкрСібБанк». На адресу Позивача 15.12.2011 року надійшов лист від АТ «УкрСібБанк». У самому листі за підписом голови правління АТ «УкрСібБанк» вказувалось, що між банком та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №1 від 12.12.2011 року за яким всі права вимоги відійшли від АТ «УкрСібБанк» до вказаного вище Товариства. А вже 10.08.21 року на його адресу: АДРЕСА_3 надійшов лист вимога б/н від 28.07.21р. від Відповідача, у якому було зазначено, що згідно договору № 02/07/21-1 від 02.07.21р. про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.10.2007 року, а також договором іпотеки перейшло до Відповідача. А з доданого до листа вимоги б/н від 28.07.21р. витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, мені - Позивачу, стало відомо, що станом на момент подачі позовної заяви у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень знаходиться запис про іпотеку серія № 478, в реєстрі № 3520, а іпотеко держателем вказано Відповідача. Вказана інформація є актуальною згідно з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порушення права Позивача полягає у обмеженні права власності остатнього на об`єкт нерухомості. Поняття права власності розкрито у ст.. 316 Цивільного кодексу України, а саме - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. А ст.. 317 Цивільного кодексу України розкриває зміст права власності, а саме - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на вказані норми чинного Цивільного кодексу України право власності - це тріумвірат який складається з трьох складових: володіння, розпорядження та користування. Та за відсутності однієї із складових право власності або відсуне у розумінні діючого законодавства або є усічене. А, за наявності іпотеки, згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про іпотеку», Власник обмежений здійснювати своє право розпорядження майном. А із закінченням строку вказаному у листі вимоги взагалі може безпідставно позбавлений права власності на нерухоме майно. Наявність запису про іпотеку в реєстрі № 3520серія та номер 478 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно з положеннями ст.ст.2, 12 Закону України про «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та при припиненому договорі іпотеки безпідставно позбавляє Позивача вільно розпоряджатись належним йому майном, а таке становище, на його думку, прямо суперечить положенням закріпленим ч.І ст. 319 Цивільного кодексу України. що у відповідності до листа вимоги б/н від 28.07.21р. Позивачем зазначається заборгованість у розмірі 1 402 887 (один мільйон чотириста дві тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн.. 78 коп. Однак, за даними НБУ на час подачи даного позову курс долара США до національної валюти гривні складає 1 до 26.8 грн. Таким чином виходячи з того, що розмір споживчого кредиту за договором № 0 від 25.10.2007 року 41 100(сорок одна тисяча сто) дол. США00 цент, то до поверненню підлягає сума 1 101 480 (один мільйон сто одна тисяча чотириста вісімдесят)грн..ОО коп. Яким чином Відповідач дійшов до вказаної у листі вимоги суми нам не відомо, а з тексту самого листа незрозуміло. Однак, Третьою особою - позичальником за кредитним договором ( ОСОБА_3 ) частково було повернуто кредит. Таке твердження ми робимо виходячи з тексту листа від 15.12.2011 року № 12-22/26983 за підписом голови правління АТ «Укрсиббанк» де вказана заборгованість у розмірі 27 661 (двадцять сім тисяч шістсот шістдесят один)дол. США 00 цент. Знов таки не зрозуміло яким чином, та на підставі чого, відповідач вказує іншу суму у листі вимоги.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

У ході судового розгляду представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, надали суду відзив на позовну заяву в якому зазначили, що 25.06.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та громадянином ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) укладений Договір про надання споживчого кредиту № за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» надано ОСОБА_2 кредитні кошти у вигляді одного траншу у розмірі всієї суми кредиту шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника в загальній сумі 41 100 доларів США, зі строком їх повернення до 25.06.2017 року (п.1.2.2. Договору). Для забезпечення виконання Позичальником умов Кредитного договору (п. 2.1.) та повернення отриманої суми кредиту, АКІБ «УкрСиббанк» прийнято в заставу об`єкт нерухомості - двокімнатну квартиру, яка на праві власності належить ОСОБА_1 , про що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та громадянином ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки від 25.06.2007 року (надалі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 3520. На підставі Договору іпотеки 25.06.2007 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки внесений запис про державну реєстрацію іпотеки за номером 11856451. 12.12.2011 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» укладено Договір факторингу №1, на підставі якого право вимоги до ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту від 25.06.2007 року на суму заборгованості в розмірі 27 661,85 доларів США АКІБ «УкрСиббанк» відступлене ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ», про що АКІБ «УкрСиббанк» листом від 15.12.2011 року за№ 12-22/26983 повідомив Позичальника.02.07.2021 року між ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» та ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» було укладено Договір відступлення права вимоги № 02/07/2021-1 та Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 02.07.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №478, з внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, відповідно до яких Відповідач набув право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту від 25.06.2007 року №0. Враховуючи, що Позичальник - ОСОБА_2 тривалий час не виконував свої зобов`язання за Кредитним договором щодо погашення отриманої суми кредиту, 26.06.2017 року сплив строк добровільного повернення кредитних коштів, та за вказаним Кредитним договором рахується заборгованість в розмірі 1 402 887 гривень 78 копійок, Відповідачем як новим кредитором з урахуванням положень ст.ЗЗ Закону України «Про іпотеку» було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. 28 липня 2021 року ТОВ «ФК «Маніту» на адресу Позивача - іпотекодавця направлено Вимогу-повідомлення № б/н, якою ОСОБА_1 запропоновано сплатити заборгованість за Кредитним договором в сумі 1 402 887 гривень 78 копійок, та попереджено Позивача, що в разі не погашення Позичальником суми боргу за основним зобов`язанням, Відповідач буде змушений задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, відповідно до положень ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається зі змісту пункту 1.2. (строк кредитування) розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту від 25.06.2007 року №0, підпунктом 1.2.1 визначений термін надання Позичальнику кредиту - 25.06.2007 року. Термін погашення кредиту встановлений у п.п. 1.2.2. Кредитного договору, яким зазначено, що Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі у терміни та розмірах, що встановлені графіком, але у будь-якому випадку не пізніше 25 червня 2017 року. Разом з тим, пунктом 7.7. Кредитного договору встановлено: «Строк дії даного Договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання Договору Сторонами) до повного повернення Банку всієї суми кредиту за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.» Відповідач зазначає, що строк припинення зобов`язання та строк дії договору, в розумінні цивільного законодавства України, не можна визнати тотожними поняттями. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, як вбачається з пункту 7.7. Договору про надання споживчого кредиту від 25.06.2007 року №0 та положень ст.599 ЦК України, дія вказаного Кредитного договору припиняється його належним виконання, тобто, повним погашенням плати за кредит. Відповідно до ч. 5 ст.З та ст. 17 Закону України «Про іпотеку», оскільки строк дії у Договорі іпотеки не встановлений, Договір іпотеки припиняється у разі припинення основного зобов`язання за Кредитним договором. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Крім того, Позивачем зазначено, що в порушення ч.2 ст.24 Закону України «Про іпотеку», Відповідач не повідомив його письмово в п`ятиденний строк про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. З вказаною вимогою ТОВ «ФК «Маніту» також не згодна, оскільки, як вбачається з частини 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Аналогічна вимога міститься і у підпункті 2.2.1 Договору іпотеки, якою до обов`язків Іпотекодержателя передбачена вимога попередити Іпотекодавця протягом п`яти календарних днів про відступлення прав за цим Договором іпотеки чи за Кредитним договором. Таким чином, як вбачається з законодавчої норми та укладеного Договору іпотеки, вказаний обов`язок покладений на первісного іпотекодержателя, тобто на ТОВ «КЕИ - КОЛЕКТ», яким здійснено відступлення права вимоги за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням Відповідачу. Разом з тим, Позивач листом ТОВ «ФК «Маніту» від 06.07.2021 року № б/н був належним чином повідомлений про укладення договору між Відповідачем та ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» щодо відступлення прав вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки. Вказаний лист отримано особисто Позивачем 14.07.2021 року. Також, відповідач вважає недоречним посилання Позивача на ч. 2 ст.517 Цивільного кодексу України, оскільки Позивач не є боржником в розумінні ст. 509 ЦК України. Як вбачається з Кредитного договору, Позичальником, а отже й основним боржником за Кредитним договором є ОСОБА_2 . Між тим, Позивач, відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, виступає заставодавцем, який з метою забезпечення виконання Позичальником - ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором, передав в заставу та відповідно уклав з АК1Б «УкрСиббанк» Договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_4 , яка належить Позивачу на праві власності. Крім того, Позивачем зазначено, що станом на 12.12.2011 року (дату укладення договору факторингу між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ») розмір суми заборгованості за споживчим кредитом становив 27 661,85 доларів США. Вказані претензії Відповідач вважає необгрунтованими з огляду на наступне. Як передбачено Кредитним договором, кредит наданий Позичальнику на умовах поворотності зі сплатою 13,5 % відсотків річних відповідно до підпункту 1.3.1 цього договору, а також відповідно до умов пункту 1.6 Кредитного договору, на суму отриманого кредиту банком нараховувались строкові комісії, строкові проценти. У випадку прострочення внесення чергового платежу, за вказаним пунктом 1.6 Кредитного договору передбачено нарахування сум прострочених комісій, прострочених процентів, штрафних санкцій. Крім того, відповідно до пункту 4.1. Кредитного договору, за порушення Позичальником термінів погашення грошових зобов`язань за цим договором, Банк мав право вимагати додаткову сплату пені в першочерговому порядку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу у гривневому еквіваленті. Також, за підпунктом а) пункту 5.2. Кредитного договору, процентна ставка, визначена п.п. 1.3.1 цього договору, може бути змінена Банком в односторонньому порядку в сторону збільшення у випадку порушення Позичальником кредитної дисципліни. Відповідач також зазначає, що вказана Позивачем сума в розмірі 1 101 480 грн., визначена в гривневому еквіваленті станом на 28.07.2021 року, становить лише суму основного грошового зобов`язання без урахування нарахованих відсотків за кредитом, пені та інших нарахувань, передбачених Кредитним договором, сплата яких за цим договором відбувається в першочерговому порядку порівняно зі сплатою основної суми кредиту.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» у ході судового розгляду позовні вимоги не визнали у повному обсязі, вважючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначили, що в позовній заяві Позивач посилається на те, що Договір про надання споживчого кредиту №0, а також Договір Іпотеки від 25 червня 2007 рок є припиненими внаслідок спливу строків позовної давності. ТОВ «Кей-Колект» не погоджується з підставами та вимогами позову, вважає їх безпідставними, передчасними та необґрунтованими, з огляду на наступне. 25 червня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСіббанк» було укладено договір споживчого кредиту № 00 за умовами якого, Банк надав ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) у сумі 41 000,00 Доларів США з відсотковою ставкою 13,5% річних, в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним Кредитним договором - між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір Іпотеки 25 червня 2007 року, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 46.3 кв.м., житловою площею 27.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були укладені Договір факторингу №1 та Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МАНІТУ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 02/07/21-1 від 02.07.2021 року та Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНС Вахрушевою О.О. 02.07.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 478. відповідно до яких ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МАНІТУ» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 00 від 25.06.2007 рок та Договором іпотеки 25 червня 2007 року. Відповідно до п. 1.2.2. Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше «25» червня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. Підпунктом 7.7. Кредитного договору встановлено, що строк дії даного Договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання Договору Сторонами) до повного повернення Банку всієї суми кредиту' за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування. Згідно з п.6.1. Договору Іпотеки, цей договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Цей договір укладається з реєстрацією обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек, витрати по реєстрації в цьому реєстрі несе Іпотекодавець (п. 6.2.).Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України. Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Однак, за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Таким чином, представник відповідача зазначає, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Інші особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені заздалегідь і належним чином.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що 25 червня 2007 року між третьою особою ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСіббанк» було укладено договір споживчого кредиту № 00 за умовами якого, АКІБ «УкрСіббанк» надав ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) у сумі 41 000,00 Доларів США з відсотковою ставкою 13,5% річних, в забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним Кредитним договором - між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір Іпотеки 25 червня 2007 року, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 46.3 кв.м., житловою площею 27.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно статті 627 Цивільного Кодексу України: «сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.».

Згідно статті 628 Цивільного Кодексу України: «Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.».

Згідно статті 628 Цивільного Кодексу України: «Договір є обов`язковим для виконання сторонами.».

Відповідно до п. 1.2.2. Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше «25» червня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін.

Підпунктом 7.7. Кредитного договору встановлено, що строк дії даного Договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання Договору Сторонами) до повного повернення Банку всієї суми кредит' за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

Відповідно п.6.1. Договору Іпотеки, цей договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Цей договір укладається з реєстрацією обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек, витрати по реєстрації в цьому реєстрі несе Іпотекодавець (п. 6.2.).

12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були укладені Договір факторингу №1 та Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

02.07.2021 року між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МАНІТУ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 02/07/21-1 та Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНС Вахрушевою О.О. зареєстрованого 02.07.2021 року, в реєстрі за № 478. відповідно до яких ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МАНІТУ» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 00 від 25.06.2007 рок та Договором іпотеки 25 червня 2007 року.

Відповідно до Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За загальним правилом, яке випливає з призначення акцесорних зобов`язань, іпотека припиняється із припиненням забезпеченого ними зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України).

Оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання, то у зв`язкуз наведним є й припиненим договір іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу I книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви не може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Врахувавши неведені вище норми права, суд приходить до висновку, що, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 5 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16 і підстав для відступлення від цієї позиції суд не вбачає.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАНІТУ», треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання договорів припиненими, усунення перешкод у користуванні правом власності відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 15 лютого 2022 року

Головуючий-суддя: