ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2320/22 Справа № 208/8417/20 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 20 квітня 2016 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року шлюб між ними було розірвано. Донька проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач просив відтермінувати сплату аліментів, окрім того, вона сподівалась, що відповідач сплатить аліменти на утримання доньки за минулий час, оскільки, ними була узгоджена відповідна сума. Не дочекавшись сплати аліментів в добровільному порядку, 12 грудня 2019 року, вона направила вимогу відповідачу щодо сплати аліментів за 3 роки, яка була отримана останнім. Відповіді на вказану вимогу, вона не отримала, а тому 04 червня 2020 року, направила відповідачу повторну вимогу, щодо несплати аліментів за 3 роки, яка також була залишена без реагування. 03 липня 2020 року вона направила третю вимогу яка також була залишена без реагування. Крім спільної доньки - відповідач дітей не має та аліментів не сплачу, фізично здоровий, на обліку у Центі зайнятості не стоїть, працевлаштований неофіційно, має на праві власності майно, а тому просила суд стягнути аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 000 грн. щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття; стягнути аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий час в сумі 31 637 грн; допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу 2 000 грн. за один місяць.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, а саме з 09 грудня 2020 року. вирішено питання щодо судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.74-78).

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволення її позову та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вживала відповідних заходів для стягнення аліментів за період з 2017 року. Вказувала, що відповідач не хворіє та з метою ухилення від сплати аліментів надав підроблений документ про свою хворобу. Наполягала на тому, що відповідач має фінансову змогу сплачувати аліменти (а.с. 82-83).

03 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував на те, що апеляційна скарга не містить жодних доказів того, що він отримував листи від позивача про сплату аліментів за минулий час. Крім того, він брав участь в утриманні дитини до грудня 2020 року (а.с. 96-100).

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20 квітня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року, яке 05 серпня 2020 року набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.10-13).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження виданого Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, серія № НОМЕР_1 (а.с.9).

Спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією акту про проживання без реєстрації від 15 січня 2020 року виданим Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (а.с. 20). Відвідує дошкільний заклад «Казка».

Відповідач офіційно не працевлаштований, відповідно до змісту відповіді на відзив.

Позивачем ОСОБА_1 12 грудня 2019 року, 04 червня 2020 року та 03 липня 2020 року, направлялись вимоги про сплату аліментів в добровільному порядку за 3 роки, на останню відому адресу реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.14, 15, 18).

Позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на останню відому адресу реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_2 направлено договір про сплату аліментів на дитину, для ознайомлення та підписання, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 16).

Відповідно інформації Вінницького обласного центру зайнятості від 21 листопада 2020 року за № 04/23.02-18/2079-20, яка надана на адвокатський запит ОСОБА_4 - ОСОБА_2 до центру зайнятості не звертався, на обліку не перебуває (а.с. 17 зворот).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має працездатний вік, беручи до уваги те, що суду не надано дані про відсутність або наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей або осіб похилого віку, також відсутні докази та обґрунтування, які б свідчили про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину, враховуючи, що у добровільному порядку відповідач не надає матеріальну допомогу, а позивач не має можливості у повній мірі забезпечити дитину усім необхідним, суд, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 2 000 грн. З врахуванням того, що позивачем не доведено, що відповідач ухилявся від сплати аліментів, відмовив у задоволенні позову в частині стягнення аліментів за минулий час.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в оскаржуваній позивачем частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17).

Одночасно у постанові від 09 квітня 2020 року (справа №199/3429/18) Верховний Суд зазначив, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач у своєму позові вказувала, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає (а.с.2) таким чином долучені до позову вимоги про сплату аліментів від 12 грудня 2019 року, 04 червня 2020 року та 03 липня 2020 року, які надсилались нею, на останню відому адресу реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.14, 15, 18) не можуть слугувати підставою для задоволення позову оскільки позивачем не доведено, що відповідач їх отримував.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 29 квітня 2021 року, та з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулась у грудні 2019 року, тому зазначення у вимогах про сплату аліментів того, що шлюбні стосунки припинені у 2016 році та сплату аліментів саме з 2016 року також є непідтвердженими.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров