ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Суми

Справа №585/3102/21

Номер провадження 22-ц/816/208/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мороз Лесі Олексіївни на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року в складі судді Євтюшенкової В.І., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складено 26 листопада 2021 року, -

в с т а н о в и в :

23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» (далі ТОВ «Роменський завод продтоварів») про визнання незаконним та скасування наказу від 08 жовтня 2021 року № 69/К про звільнення з посади укладальник-пакувальник зефіру за прогул без поважних причин на підставі ст. 40 КЗпП України та зобов`язання звільнити заявницю з посади на підставі ст. 38 КЗпП України та внести до трудової книжки запис про звільнення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що впродовж останнього року відповідач систематично не виплачував заробітну плату, останній розрахунок був здійснений за квітень 2021 року. Зазначає, що двічі зверталася до керівництва підприємства з проханням звільнити її за власним бажанням, зокрема першу заяву завізувала начальник цеху, але директор її не підписав, як і не підписав другу заяву. 16 вересня 2021 року заявниця надіслала заяву про звільнення рекомендованим листом, проте відповідач відмовився приймати поштову кореспонденцію і лист повернувся без вручення 24 вересня 2021 року. Після цього заявниця згідно зі ст. 38 КЗпП України відпрацювала два тижні з 24 вересня по 07 жовтня 2021 року і в останній робочий день продублювала раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням з 07 жовтня 2021 року, проте відповідач на заяві поставив резолюцію «відмовити» з нецензурним дописом. Зазначає, що півроку виконувала свої обов`язки безоплатно і ця обставина є самостійною підставою для звільнення з поважних причин. Вважає, що датою звільнення є 07 жовтня 2021 року за власним бажанням, а не 08 жовтня 2021 року у зв`язку з прогулом без поважних причин. На думку позивачки, відповідач грубо порушив її конституційні права на працю, не звільнивши її за власним бажанням.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин у справі, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачем систематично порушувались вимоги трудового законодавства та умови трудового договору щодо оплати праці, а тому заявниця має право на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вважає, що відносно директора відповідача суд має постановити окрему ухвалу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника адвоката Мороз Л.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2021 року у цивільній справі № 585/2996/21 позов ОСОБА_1 до ТОВ «Роменський завод продтоварів» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 31272,81 грн заборгованості та 2000 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь держави 908 грн судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Судом у даній цивільній справі встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 25 листопада 2005 року працювала на посаді укладальник-пакувальник зефіру в ТОВ «Роменський завод продтоварів» (а.с. 10-11).

Відповідно до розрахункового листа борг ТОВ «Роменський завод продтоварів» по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 24418,27 грн (а.с. 9).

07 жовтня 2021 року ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «Роменський завод продтоварів» подала заяву з проханням звільнити її за власним бажанням з 07 жовтня 2021 року відповідно до ст. 38 КЗПП України за власним бажанням. На заяві мається резолюція «ХР ! Отказать» (а.с. 8).

До позову додано копію поштового листа, в якому міститься заява ОСОБА_1 від 16 вересня 2021 року про звільнення її у відповідності до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Одержувачем листа є ТОВ «Роменський завод продтоварів» за адресою: АДРЕСА_1 . Адресат відмовився від отримання листа 22 вересня 2021 року (а.с. 7, 30).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта адреса нерухомого майна ТОВ «Роменський завод продтоварів» зазначена як АДРЕСА_2 (а.с. 35-40).

Наказом №69/к від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України (а.с. 10-11).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було отримано заяву про звільнення ОСОБА_1 від 16 вересня 2021 року, оскільки вона була направлена на адресу, що не належить товариству, у зв`язку з чим причину відмови у отриманні листа відповідачем суд визнав поважною. На думку суду, позивачка безпідставно вважала, що станом на 07 жовтня 2021 року вона відпрацювала двотижневий термін перед звільненням за власним бажанням. На думку суду, заявницею не доведено подання відповідачу відповідних заяв про звільнення до 16 вересня 2021 року, а тому відповідач письмово не був попереджений про намір звільнення ОСОБА_1 з 07 жовтня 2021 року. Крім того, суд виходив з того, що відсутні докази про наявність домовленості між сторонами про скорочення строку попередження про звільнення, як і відсутні докази про існування підстав для звільнення, наведених у ч. 1 ст. 38 КЗпП. Заява про звільнення за власним бажанням, яку ОСОБА_1 підписала 07 жовтня 2021 року, не містить посилань на порушення роботодавцем трудових прав, зокрема щодо оплати праці.

Таким чином, суд вважав, що звертаючись із заявою про звільнення 07 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 мала відповідно до норм ч.1 ст. 38 КЗпП України працювати в ТОВ «Роменський завод продтоварів» ще два тижні, а тому, не з`явившись на робочому місці 08 жовтня 2021 року та не повідомивши роботодавця про причину своєї відсутності на роботі, була правомірно звільнена на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що прогулом передбаченим цією нормою закону, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

З огляду на зміст заявлених позовних вимог та питань, які порушуються заявником апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що питання про поновлення на роботі ОСОБА_1 не ставить, а фактично просить змінити запис у трудовій книжці щодо підстав її звільнення.

Також апеляційний суд звертає увагу, що позовні вимоги заявниця обґрунтовувала виключно положеннями ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто звільненням за власним бажанням, і питань про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору) під час розгляду справи в суді першої інстанції, на відміну від доводів апеляційної скарги, не ставила.

Відтак, законності дотримання відповідачем процедури звільнення позивачки за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України апеляційний суд оцінку не надає, як і не розглядає доводи скарги, які стосуються звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Водночас, апеляційний суд враховує, що позивачка не виходила на робоче місце 08 жовтня 2021 року, що фактично сторонами визнається.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

У матеріалах справи містяться заяви позивачки від 16 версеня 2021 року та від 07 жовтня 2021 року, у яких йдеться про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У вказаних заявах позивачка не вказувала дату, з якої вона просила звільнити її із займаної посади.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа №545/2544/13-ц, провадження № 61-678св17.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, у порушення вказаних вимог процесуального закону позивачкою не доведено, що відповідач був належним чином попереджений про бажання ОСОБА_1 звільнитись на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно її заяви від 16 вересня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що заява про звільнення від 16 вересня 2021 року надіслана позивачкою за неналежною адресою, а тому відмову адресата у отриманні поштової кореспонденції не можна розцінювати як належне повідомлення роботодавця про намір звільнитись за власним бажанням.

Крім того, факт повторного надсилання ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням 07 жовтня 2021 року лише підтверджує обізнаність заявниці про неналежне повідомлення роботодавця про намір звільнитись згідно раніше поданої заяви.

Відповідно до встановлених фактичних обставин справи позивачка 08 жовтня 2021 року не вийшла на робоче місце, що визначене трудовим договором, не продовжила виконання трудових обов`язків.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (ч. 3 ст. 235 КЗпП України).

Оскільки правових підстав для звільнення позивачки на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України відповідач не мав, тому суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов правильного висновку як про відмову у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення за прогул без поважних причин, так і про відмову у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача внести до трудової книжки запис про звільнення з посади на підставі ст. 38 КЗпП України.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстави для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мороз Лесі Олексіївни залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

Т. А. Левченко