АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року

м. Чернівці

справа № 725/3524/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна»

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 листопада 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна» (далі ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна») по невиплаті йому середньомісячного заробітку у зв`язку з несвоєчасно виплаченими розрахунковими коштами при звільненні з роботи;

- стягнути з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь позивача 757 618 гривень у зв`язку з несвоєчасною виплатою розрахункових коштів при звільненні з роботи;

- стягнути з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь позивача 200 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Посилався на те, що він працював у ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на посаді начальника служби охорони праці в період з 3 січня 2017 року по 13 травня 2019 року.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року, стягнуто з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь позивача 197 288 гривень 55 копійок недонарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з січня 2017 року по травень 2019 року, та 21 833 гривень 56 копійок компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати за період з лютого 2017 року по вересень 2020 року, а всього на загальну суму 219 122 гривень 11 копійок з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 1000 гривень.

25 березня 2021 року відповідач здійснив йому виплату недонарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з січня 2017 року по травень 2019 року та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати за період з лютого 2017 року по вересень 2020 року.

Вважає, що виплата відповідачем 25 березня 2021 року належних коштів не відновила його право на належний та своєчасний розрахунок з ним при звільненні 13 травня 2019 року, адже з моменту звільнення до моменту здійснення розрахунку пройшов тривалий час.

Також зазначав, що йому спричинено моральну шкоду через несвоєчасне проведення відповідачем розрахунку заборгованості з ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 листопада 2021 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 звільнено з ТОВ «Аутомотів Електрік Україна» 13 травня 2019 року та в цей же день з ним проведено фактичний розрахунок при звільненні.

У вказаних спірних правовідносинах, які стосуються розміру належних позивачу сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України, є безпідставним.

Стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди є похідною вимогою від вимоги про стягнення середньомісячного заробітку у зв`язку із невчасно виплаченими розрахунковими коштами при звільненні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат належних працівнику не припиняє відповідний обов`язок роботодавця з виплати грошового відшкодування, передбаченого статею 117 КЗпП України.

Оскільки в день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції не з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору між сторонами та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» подало відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що в день звільнення ОСОБА_1 при нарахуванні і виплаті сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідач не вчиняв жодного порушення під час здійснення розрахунку при звільненні позивача.

Вимоги про стягнення моральної шкоди вже були предметом розгляду в суді.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до наказу генерального директора ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» №290 від 30 грудня 2016 року з 3 січня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника служби охорони праці ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» (а.с.7).

Наказом ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» №472-П від 13 травня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника служби охорони праці ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КзПП. (а.с.62).

13 травня 2019 року позивачу виплачено на його особовий картковий рахунок заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку та доплату за роботу у вихідний день в сумі 173 963 гривні 59 копійок, що підтверджується платіжним дорученням №6577 від 13 травня 2019 року (а.с.65).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року визнано неправомірними дії ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» щодо фактичного не прирівнювання начальника служби охорони праці ОСОБА_1 по своїй посаді і заробітній платі до посади та заробітної плати начальника виробничого відділу ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» у період з січня 2017 року по травень 2019 року та стягнуто з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 197 288 гривень 55 копійок недонарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з січня 2017 року по травень 2019 року та 21 833 гривень 56 копійок компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати за період з лютого 2017 року по вересень 2020 року, а всього на загальну суму 219 122 гривень 11 копійок, з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а також стягнуто заподіяну моральну шкоду в розмірі 1000 гривень (а.с.67-71).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 5 березня 2021 року рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року залишено без змін (а.с.72-78).

25 березня 2021 року ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на особовий рахунок позивача було перераховано 158 817 гривень 28 копійок не донарахованої та невиплаченої заробітної плати за період роботи з січня 2017 року по травень 2019 року та 17 576 гривень 1 копійка компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням терміну їх виплати з лютого по вересень 2020 року, що підтверджується випискою з Ощадбанку від 25 березня 2021 року (а.с.102-103).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірною бездіяльності ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» по невиплаті позивачу середньомісячного заробітку у зв`язку з несвоєчасно виплаченими розрахунковими коштами при звільненні ОСОБА_1 з роботи

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що у день звільнення 13 травня 2019 року з ОСОБА_1 проведено фактичний розрахунок при звільненні.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року встановлено ту обставину, що при звільненні ОСОБА_1 йому не було виплачено 197 288 гривень 55 копійок заробітної плати за період з січня 2017 року по травень 2019 року.

Також помилковим є висновок суду про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення статті 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Як зазначалось раніше, на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпПУкраїни.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року стягнуто з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь позивача недонараховану та невиплачену заробітну плату за період з січня 2017 року по травень 2019 року в сумі 197 288 гривень 55 копійок.

З огляду на вказане заробітна плата в сумі 197 288 гривень 55 копійок могла бути виплачена ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» 13 травня 2019 року при звільнені позивача з роботи. Вказана сума була виплачена ОСОБА_1 тільки 25 березня 2021 року.

Отже, є всі підстави вважати, що внаслідок винної бездіяльності ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» було допущено порушення відповідачем у вигляді несвоєчасного здійснення з ним повного розрахунку при звільненні з роботи.

З огляду на вказане ОСОБА_1 має право на відшкодування його середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку по день фактичного розрахунку.

Щодо позовної вимоги про стягнення коштів в рахунок відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

З розрахунку ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» вихідної допомоги вбачається, що ОСОБА_1 у березні 2019 року фактично відпрацьовано 21 робочий день, а у квітні 2019 року 22 робочі дні (а.с.66)

З розрахунку ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» недоплаченої заробітної плати вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 з врахуванням рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року, складала за березень 2019 року 30299 гривень 14 копійок (27072,79+3226,35=30299,14), а за квітень 2019 року 34316 гривень 47 копійок (30661,47+3655=34316,47) (а.с.14).

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з березня по квітень 2019 року складає 1502 гривні 69 копійок

(30661,47+30299,14=64615,61/43=1502,69)

Період з 13 травня 2019 року по 25 березня 2021 року налічує 469 робочих днів.

Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 704 761 гривень 61 копійка.

(1502,69*469=704761,61)

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат в сумі 200 000 гривень.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 9 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19.

Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 200 000 гривень.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку затримки у виплаті середньомісячного заробітку при звільненні, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Апеляційний суд вважає, що враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер майнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, справедливою компенсацією моральних страждань є грошова сума в розмірі 5000 гривень.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 26 листопада 2021 року у справі №127/937/17.

Помилковим є аргумент відповідача, викладений у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що відшкодування моральної шкоди позивачу за рахунок відповідача вже було предметом розгляду в суді, а тому в позові про відшкодування такої шкоди слід відмовити.

Предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, яка завдана відповідачем внаслідок порушення права позивача, яке визначено в статтях 47, 116, 117 КЗпП України. Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 грудня 2020 року вирішувалась позовна вимога про відшкодування моральної шкоди за порушення права на виплату заробітної плати у встановленому законом розмірі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Зокрема, слід визнати неправомірною бездіяльність ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» по невиплаті ОСОБА_1 відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 200 000 гривень в рахунок відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову на загальну суму 205 000 гривень, що становить 21,41 процентів від ціни позову (957 618 гривень).

З квитанції №ПН2537265 від 17 червня 2021 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 11 484 гривні 30 копійок, хоча повинен був сплатити відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» 10 484 гривні 18 копійок (а.с.26).

З квитанції №12 від 30 грудня 2021 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 8000 гривень.

Отже, з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3957 гривень 46 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання позовної заяви з вимогами майнового характеру та апеляційної скарги.

(10484,18+8000=18484,18/100х21,41=3957,46).

Також з ТзОВ «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 908 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання позовної заяви з вимогою немайнового характеру.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна» задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна» по невиплаті ОСОБА_1 відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 200 000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутомотів Електрік Україна» на користь ОСОБА_1 4865 (чотири тисячі вісімсот шістдесят п`ять) гривень 46 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 лютого 2022 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді А.І. Владичан

М.І. Кулянда