Справа № 185/9937/21
Провадження № 2/185/1061/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 лютого 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Авджи А.Д., представника відповідача Константинова К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Просить суд стягнути з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля на користь ОСОБА_1 227000,00 грн. моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

Обґрунтовуючи позов посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 22 липня 2004 року працював на посаді гірника очисного забою Відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля», правонаступником якого на сьогоднішній день являється Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля».

Того ж дня, Позивач перебував на робочому місці та виконував покладені на нього трудові обов`язки, в ході виконання яких сталось раптове обвалення породи покрівлі, внаслідок чого Позивач отримав удар шматком породи в область шиї, від чого втратив рівновагу та вдарився лицем об двигун привода конвеєру СПЦ -163М.

В результаті нещасного випадку Позивачу спричинено ушкодження здоров`я у виді «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку». За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, було прийнято рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом.

Даний факт підтверджується Актом № 41 форми Н-1 «Про нещасний випадок», Актом форми Н-5 «Про розслідування нещасного випадку, що стався 22.07.2004р. о 20 год. 45 хв.», та трудовою книжкою, виданою на ім`я Позивача. Крім того, Позивач працюючи на підприємстві Відповідача на посаді гірника очисного забою, 06 червня 2013 року, згідно наряду, виконував роботи по монтажу балок СП-251 і консолей комплексу КД-80 на секціях №61-65 в 537 біс. монтажній камері.

В ході виконання вказаних робіт виникла необхідність зливу секції для збігу провушини перекриття секції і консолей, у зв`язку з чим Позивач, керуючи секцією за допомогою рукоятки РСД-5 (штовхав рукоятку в напрямку від себе) робив злив передніх гідростійок секції №62. В процесі зливу він відчув різкій біль від сдавлення в лівій руці і відсмикнув руку. Рука Позивача здавлювалась між рукояткою РСД-5 та постіллю секції зливу, внаслідок чого йому було спричинено тілесні ушкодження.

В результаті нещасного випадку Позивачу спричинено травми у вигляді: «обширна скальпована рана другого пальця лівої руки». За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, прийнято рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. Даний факт підтверджується Актом №9 Форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом», Актом Форми Н-5 «Про розслідування нещасного випадку, що стався 06.06.2013р. о 01 год. ЗО хв.», та трудовою книжкою, виданою на ім`я Позивача. Внаслідок зазначених вище ушкоджень здоров`я, пов`язаних з виробництвом, Позивач, 04.05.2016р., вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 55% по трудовому каліцтву 2004 року та 0% по трудовому каліцтву 2013 року, та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному та стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

25.04.2017р. Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 55% по трудовому каліцтву 2004 року та 0% по трудовому каліцтву 2013 року, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному та стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати зазначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

19.04.2019р. Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 55% по трудовому каліцтву 2004 року та 0% по трудовому каліцтву 2013 року, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному та стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

14.05.2021р. Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 55% по трудовому каліцтву 2004 року та 0% по трудовому каліцтву 2013 року, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному та стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою з акту МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

Крім того, згідно довідки МСЕК серії 12 ААВ №122523 від 14.05.2021р. Позивачу рекомендовано спостереження та лікування основного інвалідизуючого захворювання, постійне медикаментозне лікування та стаціонарне лікування.

У зв`язку з вказаними нещасними випадками, починаючи з 29 річного віку, порушено звичний спосіб життя Позивача. Внаслідок трудового каліцтва позивач тривалий час був обмежений в можливості вільно пересуватись у просторі, проходив курси медичного лікування із скаргами на біль в травмованих ділянках тіла. Незважаючи, що з моменту травмування минув значний час, Позивача турбує стійкий головний біль, шум в голові, запаморочення, хиткість при ході, підвищена втомлюваність, біль в області лівої верхньої кінцівки, порушення функції захвату, порушення сну, підвищення артеріального тиску, його часто турбує нудота, особливо вранці, іноді в нічний час.

Внаслідок вказаних больових відчуттів як у денний так і у нічний час порушено сон Позивача, що позбавляє його можливості нормально відпочивати та призводить до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги, до постійного відчуття втоми, перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Вказане не може не завдавати Позивачу істотного дискомфорту та страждань, що негативно відображається на його повсякденному житті та на житті його родини. Наслідки травмування призводять до постійного перенесення Позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження систематичних лікарських спостережень та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії.

Відповідач звернувся до суду з відзивом на позов у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи наступні підстави: відповідач у своїй діяльності дотримується вимог законодавства у сфері охорони праці. Укладаючи трудові договори з позивачем, відповідач проінформував позивача про умови праці та приймав позивача із зазначенням професії, місця роботи, проводив відповідне навчання з охорони праці, забезпечував для безпечного виконання засобами індивідуального захисту, спецодягом; організовував та проводив періодичні медичні огляди та атестацію робочих місць, у відповідності до діючого законодавства; позивачеві була встановлена підвищена заробітна плата за роботу у шкідливих умовах, надавалася крім щорічної відпустки додаткова відпустка за роботу у шкідливих умовах праці, провадилися заходи щодо оздоровлення працівників у відповідності до умов встановлених Колективним договором ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача в судовому засіданні.

Представник відповідача позов не визнав просив суд відмовити у його задоволенні.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 ст. 82 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні фактичні обставини.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підприємства вугільної промисловості здійснюють свою діяльність на підставі дозвільних документів, виданих компетентними органами державної влади які здійснюють контроль відповідності об`єкта вимогам нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, у відповідності до Правил безпеки у вугільних шахтах, технічно-проектної документації, інструкцій.

Пунктом 18 Правил безпеки у вугільних шахтах прийом до експлуатації нових об`єктів, виїмкових дільниць, очисних вибоїв і підготовчих виробок здійснюється комісією за участю представників Держгірпромнагляду України, санітарно-епідеміологічної та гірничорятувальної служб і профспілок.

У суду не надані будь які докази, що підтверджували б роботу підприємства без дозвільних документів, чи наявності приписів Держнаглядохоронпраці, санітарно-гігієнічної служби або профспілкових організацій діючих на підприємстві щодо створення безпечних умов праці позивачеві, експлуатації обладнання, що не відповідає вимогам (не сертифіковане чи не пройшло відповідну експертизу), відомості щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності керівників дільниць на яких працював позивач або інших посадових осіб відповідача, які здійснювали організацію та контроль за охороною праці на дільниці, де виконував свої трудові функції позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Зазначене підтверджується записами, виконаними в трудовій книжці.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що предметом трудового договору є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані сторонами трудового договору.

Так, у відповідності до записів трудової книжки позивача: він працював підземним гірничим робітником очисного забою з повним робочим днем у шахті.

Працевлаштовуючись, позивач з власної волі, реалізуючи своє право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується, враховуючи норми статті 43 Конституції України, погодив умови, пов`язані з визначенням характеру роботи, а саме: виконання робіт з повним робочим днем у шахті в тяжких та шкідливих умовах праці з отриманням за це компенсаційних виплат встановлених діючим законодавством України.

У відповідності до вимог ст. 40 Гірничого закону України визначені спеціальні вимоги до працівників гірничих підприємств, а саме: встановлені спеціальні вимоги щодо стану їх здоров`я, професійної підготовки, кваліфікації, трудової дисципліни в небезпечних умовах. Працівники гірничих підприємств проходять попередній та періодичні медичні огляди, навчання професій з перевіркою знань відповідно до законодавства України.

Зазначеною вище нормою визначено та затверджено виробництва, цехи професії та посади, які вважаються роботами зі шкідливими та важкими умовами праці, а саме Перелік виробництв, цехів, професій та посад на підземних роботах, на роботах із шкідливими та важкими умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України.

Статтею 159 Кодексу законів про працю України та Гірничий закон України, що є спеціальним нормативно-правовим актом, встановлює статтями 41-42 цього Закону обов`язки працівників гірничих підприємств, а саме: знати та виконувати вимоги гірничого законодавства та технічної документації, правил поведінки в небезпечних умовах, правил експлуатації машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва; не піддавати небезпеці своїми діями чи бездіяльністю життя та здоров`я людей; негайно повідомити керівника робіт або гірничого диспетчера (чергового по підприємству) про ознаки виникнення аварії або нещасного випадку, а в разі виникнення загрози життю та здоров`ю людей попередити їх і вивести з небезпечної зони; вести постійний контроль за станом атмосферного повітря на гірничих підприємствах; не допускати: порушення режиму вентиляції гірничих виробок, норм контролю за станом аерогазового середовища; загазування та запилення гірничих виробок і робочих місць до вибухонебезпечних концентрацій; порушення вибухозахисту електроустаткування та пожежної безпеки; проведення робіт у небезпечних зонах без виконання протиаварійних заходів, передбачених правилами безпеки; навмисного перекручення показників або виведення з ладу контрольно-вимірювальної та захисної апаратури та інше.

З наведеного вище вбачається, що укладаючи безстрокові трудові договори з відповідачем на виконання робіт в підземних умовах позивач з власної волі, будучи обізнаним про характер та шкідливі й важкі умови праці брав на себе зобов`язання виконання робіт саме в таких умовах праці, з обов`язком належного ставлення до свого здоров`я, оскільки контроль за загазуванням, запиленістю повітря покладався в першу чергу на самого позивача.

Суд, не бере до уваги твердження позивача, викладене в позовній заяві, щодо не забезпечення його безпечними та нешкідливими умовами праці, оскільки не надав суду жодного письмового доказу про необізнаність його щодо виконання робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці.

Також, суду не надано жодного доказу виконання позивачем робіт, які ним виконувалися б та не були б визначені умовами трудового договору, за якими відповідачем не було забезпечено належних та безпечних умов праці. Позивачем не надано доказів вимог відповідача виконувати позивачем роботи, що не відповідають законодавству про охорону праці та не передбачені його трудовим договором , які повинні бути зафіксовані в порядку визначеному діючим законодавством на момент таких правовідносин.

Суд, критично ставиться до тверджень позивача, щодо невиконання відповідачем вимог ст. 153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці».

Так, у відповідності до преамбули вищезазначеного закону визначені основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.

Статтею 1 Закону України «Про охорону праці» визначено поняття охорони праці, а саме встановлено, що це є система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Вимогами статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981р. № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку ; надання за необхідності, відповідного захисного одягу і засобів для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідач, забезпечив позивача спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту, що вбачається з Акту розслідування нещасного випадку у рамках існуючої технології видобутку вугілля, що були погоджені компетентними органами влади шляхом надання дозвільної документації на здійснення видобування вугілля з відповідною експлуатацією обладнання, механізмів та устаткування у відповідності до проектно-технічної документації. Зазначена обставина ні позивачем, ні представником позивача не заперечувалася та доказів щодо невиконання зазначеного обов`язку з боку відповідача позивачем суду не надано.

Судом встановлено, що позивач пройшов вступний інструктаж з охорони праці. Судом, встановлено, що позивач під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем проходив щорічно періодичні медичні огляди, що вказує на належне виконання зі сторони відповідача вимог діючого законодавства. Позивачем, представником позивача не надано жодного медичного висновку лікарських комісій, які проводили періодичні медичні огляди протипоказань до умов роботи в яких працював позивач для своєчасного запобігання розвитку хронічних хвороб.

Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві травм постійно погіршується у матеріалах справи відсутні.

Зазначені обставини суттєво впливають на вирішення спору.

Судом встановлено, що позивач свідомо йшов на виконання роботи за вибраною професією і саме в таких умовах та користувався відповідними пільгами та компенсаціями визначеними Законами України «Про охорону праці», «Про пенсійне забезпечення», «Про відпустки» , «Про оплату праці», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» а саме : підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію, страхових виплат у зв`язку з ушкодженням здоров`я та інше.

Законом України "Про пенсійне забезпечення" передбачений перелік працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи працівника. Тобто, на законодавчому рівні врегульовано виконання робіт працівниками, зайнятими повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню «Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків», затвердженого наказом МОЗ від 22.11.1995 року № 212 (далі Порядок)

Матеріали справи доводять, що у наданих представником позивача письмових доказах відсутні будь-які медичні висновки щодо наявності ознак впливу травм на психічний стан позивача. Підтверджень про наявність стресу, депресії чи їх наслідків у зв`язку з втратою працездатності, ні позивачем ні представником позивача суду не надано.

Так у відповідності до ч. 2 п. 3.8. Порядку, визначено підстави для відшкодування моральної шкоди, а саме наявність висновку лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків про депресію чи інші негативні прояви потерпілого.

За висновками МСЕК відомості щодо повної непрацездатності та заборони працювати в інших умовах за іншими професіями позивачем не надано.

Суд критично ставиться до тверджень представника позивача в позовній заяві щодо наявності в житті позивача обмежень життєдіяльності, оскільки поняття обмеження життєдіяльності встановлено Порядком, і є повною або частковою здатністю до самообслуговування, пересування, спілкування, навчання, контрою з поведінкою, а також значним зменшенням обсягу трудової діяльності, зниження кваліфікації, що встановлюється виключно медико-соціально експертними комісіями. До позовної заяви не додано позивачем доказів встановлення таких обмежень.

Крім цього, позивачем не додано жодних медичних висновків у відповідності до яких його трудова функція обмежена або йому було відмовлено в працевлаштуванні.

Записів про встановлення на облік позивача у Центрі зайнятості, що підтверджували б факт намагання позивача працевлаштуватися після звільнення, в трудовій книжці відсутні.

Пунктами 3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику по справам про стягнення моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. №4, позивач не надав суду доказів моральних та фізичних страждань, витрат немайнового характеру та негативних наслідків морального характеру.

Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що Позивач наводить в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані позивачеві щомісячними страховими виплатами по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою Фондом СС України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування (в т.ч. і санаторно-курортне, медикаментозне) та інші пільги, передбачені діючим законодавством України (призначенням відповідної пенсії).

Разом з тим, слід зазначити, що позивач не втратив перспективи щодо продовження трудової діяльності, однак втратив перспективи розвитку в професійному плані.

Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві травм постійно погіршується у матеріалах справи відсутні.

Проте, суд не може погодитися із ствердженням представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди та відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновків лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань.

Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст.237-1 КЗпП України.

Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA №68490|01,ЄСПЛ, 12.07.2007р.).

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров`я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача.

З огляду на викладене, при вирішенні питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, з урахуванням конкретних обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача, у 30000 грн.

Суд при ухваленні рішення враховує положення Закону України № 466-ІХ від 16.01.2020 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до статті 164 ПК України (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466-ІХ, включається відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України).

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити в рішенні, що розмір присудженої моральної шкоди в сумі 30000 грн. підлягає стягненню з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з урахуванням утримання обов`язкових податків і зборів, в розмірі, який перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про стягнення моральної шкоди.

У зв`язку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 340,00 грн.

Решту судового збору в розмір 1930,00 грн. слід віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст. 13, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві - задовольнити частково.

Стягнути з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля на користь ОСОБА_1 30000,00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 коп.) моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

У задоволенні позову в частині решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в дохід держави судовий збір в розмірі 340,00 грн (триста сорок гривень 00 коп.).

Решту судового збору в розмір 1930,00 грн. віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Меланчук Ігор Віталійович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4467 від 16.09.2019 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 12.10.2021 року;

Відповідач: приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» (, місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Павлоград вул.Соборна, 76 ).

Повний текст рішення суду складено 18 лютого 2022 року

Суддя: В. О. Головін