справа № 208/1708/21
№ провадження 2/208/832/22
РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого, судді - Івченко Т.П.

за участю:

секретаря судового засідання Задьори В.І.,

представника позивача, адвоката Курицина А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» ,-

встановив:

1.Позиція позивача.

У березні 2021 року в провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов вказаний позов, за яким позивач - ОСОБА_1 просить суд:

- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття останнього з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до договору купівлі - продажу, укладеного 31 жовтня 2020 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О., та зареєстровано в реєстрі за № 1714. Таким чином, Позивач стала єдиним власником в цілому квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, що підтверджується відповідним витягом з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 230505124 від 31.10.2020 року. Згідно довідки про склад сім`ї № 001074762 від 25.02.2021 року, виданої ТОВ «Абонент XXI» за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано дві особи, а саме Позивач, ОСОБА_1 , та відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є родичом колишніх власників житлового приміщення. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі за вищевказаною адресою протягом тривалого часу не проживає, хоча і зареєстрований. Ці обставини підтверджуються Актом № 79 про не проживання від 26 лютого 2021 року, складеного комісією КП КМР «Добробут», в якому зазначено, що за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає з 2017 року до теперішнього часу. За весь минулий час інтересу до житла Відповідач не виявляв, спроб для вселення і проживання в квартирі він не сприймав, у вселенні йому перешкод ніхто не чинив.

Відповідач не є членом сім`ї Позивача, крім того, між Відповідачем, ОСОБА_2 та Позивачкою, як власником житла, з приводу права користування ним належним Позивачці житлом та можливості бути зареєстрованим в квартирі за наведеною адресою, жодних домовленостей не існує, тому реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_2 в належній Позивачці на праві приватної власності квартирі, порушує її права, як її власника.

У зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 в належній Позивачці на праві власності квартирі, вона позбавлена можливості в повній мірі користуватися своїми законними правами власника нерухомого майна. Після реєстрації права власності на квартиру, Позивач оформила відповідні договори з надання житлово-комунальних послуг, за якими регулярно здійснює оплату. Крім того, вона змушена була 03.12.2020 р. укласти з КП Кам`янським міськводоканалом» ДОР договір на погашення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, яка обліковувалася на особовому рахунку об`єкта нерухомості та утворилася станом на 01.12.2020 року, тобто за період до набуття Позивачкою права власності.

В той же час, непроживаючий в квартирі, ОСОБА_2 комунальні послуги взагалі не оплачує, Позивач, будучи пенсіонеркою, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , не має об`єктивної можливості постійно оплачувати платежі, які нараховуються на Відповідача, як на зареєстровану особу. Також, реєстрація відповідача за вищевказаною адресою є суттєвою перешкодою для оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Добровільно зніматись з реєстрації за вказаною адресою Відповідач не бажає, чим порушує законні права та охоронювані інтереси Позивачки, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав з цим позовом.

Представника позивача ОСОБА_1 , адвокат Курицин А.В в судовому засіданні надав пояснення з приводу викладених обставин у позовній заяві, підтримав позовні вимоги своєї довірительці та просив їх задовольнити у повному обсязі.

2. Позиція відповідача та третьої особи.

Відповідач, ОСОБА_2 , на адресу суду надіслав відзив та заяву, за змістом якої вбачається визнання заявлених позовних вимог вцілому, та зазначення, що причиною добровільного не зняття з адреси реєстрації з квартири АДРЕСА_1 , є брак часу у зв`язку із зайнятістю на роботі. Просив провести розгляд справи за його відсутності.

Третя особи: Начальник відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Волощук О., через канцелярію суду подала 30.06.2021 року заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства.

3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи.

У березні 2021 року позивач, ОСОБА_1 до звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» (а.с.2-5).

16.03.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.23).

05.04.2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у цивільній справі та визначено порядок розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.26).

04.06.2021 року через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов Відзив на позовну заяву, в якому фактично визнав позовні вимоги Позивачки, пояснив, що не може знятися з реєстрації місця знаходження квартири АДРЕСА_1 через брак часу у зв`язку з зайнятістю на роботі, не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с.32).

30.06.2021 року через канцелярію суду від третьої особи Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с.38).

16.08.2021 року через канцелярію суду Відповідач, ОСОБА_2 подав заяву в якій просив суд розглянути справу без його участі за наявними в матеріалах справах доказами, врахувати його Відзив при винесенні рішення, не заперечував проти задоволення позовних вимог, просив надіслати копію рішення на його адресу (а.с.40).

25.08.2021 року через канцелярію суду представник позивача, адвокат Курицин А.В. подав клопотання про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду по суті з викликом свідків у судове засідання, а саме ОСОБА_3 (а.с.41).

25.08.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду з викликом свідка у судове засідання ( а.с.45).

29.09.2021 року через канцелярію суду представник позивача, адвокат Курицин А.В. подав клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_3 в судове засідання (а.с.47).

Позивач ОСОБА_1 користуючись своїм правом подала заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності. (а.с.33).

Враховуючи, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

4. Фактичні обставини встановлені судом.

Згідно договору купівлі-продажу від 31.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1714, позивач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Відповідно до Витягу № 230505124 від 31.10.2020 року з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно позивач ОСОБА_1 є єдиним власником в цілому квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. (а.с.9).

Згідно довідки про склад сім`ї № 001074762 від 25.02.2021 року, виданої ТОВ «Абонент XXI» за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано дві особи, а саме позивач, ОСОБА_1 , та відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніяких родинних стосунків між собою не мають, а відповідач є родичем попередніх власників зазначеної квартири (а.с.10).

Як вбачається з Акту № 79 від 26 лютого 2021 року, складеного комісією КП КМР «Добробут», за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає з 2017 року по теперішній час (а.с.14).

Позивач ОСОБА_1 , є пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.15).

Після реєстрації права власності на квартиру, Позивач, ОСОБА_1 уклала договори з надання житлово-комунальних послуг з відповідними організаціями, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами ( а.с.16-17, 19, 20-21, 22).

03.12.2020 р. позивач, ОСОБА_1 уклала з КП Кам`янським міськводоканалом» ДОР договір на погашення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, яка обліковувалася на особовому рахунку № НОМЕР_2 об`єкта нерухомості та утворилася станом на 01.12.2020 року, тобто за період до набуття Позивачкою права власності (а.с.18).

5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, що виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї та/або родичом власника нерухомого майна позивача ОСОБА_1 , та що будучи зареєстрованим у зазначеній квартирі, яка на праві власності належить позивачу на підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2020 року, із зазначеної дати і по час розгляду справи по суті, відповідач у квартирі не мешкає, особистих речей не має, витрати з утримання житла не несе.

Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приймаючи до уваги надані під час судового засідання пояснення представника позивача, адвоката Курицина А.В., який розповів обставини, які привели до звернення його довірителя до суду, пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які були допитані під час судового засідання та надали пояснення з приводу обставин, що привели позивача ОСОБА_1 до звернення о суду після придбання у власність квартири, підтвердили факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі позивачки з 2017 року, відсутність його речей в квартирі, суд приходить до наступних висновків.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України суд дійшов висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Отже, зазначені позивачем обставини про те на момент пред`явлення позову минуло більше 2-х років як відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, та не відноситься до членів сім`ї позивача, як власника житла або кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть спільне господарство, є підтвердженими.

Згідно п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом ст. 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У відповідності з п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України підставою припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а згідно зі ст. 406 ч.2 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки відповідач, ОСОБА_2 не був членом сім`ї власника квартири ОСОБА_1 і не користувався квартирою власника та не був пов`язаний з нею спільним побутом, він відповідно до положень ст. 406 ч. 1 п. 4 ЦК України втратив право користування даним житловим приміщенням.

Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Частиною 2 ст.386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.72 ЖК Української PCP визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тому, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц,зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

«Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)».

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою в спірній квартирі та не проживаючи в ній, не розділяє з позивачем тягар її утримання, не виконує свої обов`язки по сплаті за житлово-комунальні послуги, що створює позивачці істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, та суперечить її законним інтересам, адже відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені стороною позивача вимоги, щодо визнання ОСОБА_2 , який зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - підлягають задоволенню.

7. Судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі - 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, суму сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце мешкання невідомо;

третя особи Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, , юридична адреса: 51900, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, проспект Василя Стуса, будинок № 10/12.

Суддя Івченко Т. П.