ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 643/16424/20

провадження № 22ц/818/680/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Маміної О. В.,

за участю секретаря Черненко В. О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , представниці позивачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі - Акціонерне товариство «Альфа Банк», представниця відповідача Кравцова С. М., Департамент реєстрації Харківської міської ради,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року в складі судді Сугачової О.О.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа Банк», Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про поновлення порушеного права, визнання незаконним та скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що вона разом із дочкою ОСОБА_2 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №1689 від 08 липня 2005 року. Ця квартира є їхнім єдиним житлом та постійним місцем проживання.

Вказала, що 14 липня 2008 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Укрcоцбанк» укладений генеральний договір про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030, у забезпечення виконання зобов`язань за яким того ж дня укладено іпотечний договір за № 820/2/21/02-8/284, за яким вона передала банку в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 66,5 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначила, що 27 листопада 2019 року державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. здійснено реєстрацію права власності на зазначену квартиру за Акціонерним товариством «Альфа-банк» на підставі договору про порядок дій щодо внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1319 від 10 жовтня 2019 року, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 02 грудня 2019 року №49967205. Вказані дії щодо реєстрації права власності оскаржені нею до суду, проте рішення у справі ще не ухвалено.

Вказала, що 24 вересня 2020 року банком подано заяву до Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо зняття її та її дочки ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання на підставі документів, які свідчать про припинення у них підстав на право користування вищевказаним житловим приміщенням.

24 вересня 2020 року головним спеціалістом відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради Дичко Н.А. прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання її та її дочки ОСОБА_2 у зв`язку з відчуженням квартири.

Зазначила, що зняття їх з дочкою з реєстрації місця проживання здійснено без її відома та в порушення норм чинного законодавства. Рішення суду про їх виселення не ухвалювалось. Сам факт переходу права власності на квартиру не є достатньою підставою для припинення права користування. Вказане рішення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Просила визнати незаконним та скасувати рішення головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_5 від 24 вересня 2020 року про зняття з реєстрації місця проживання її та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року позовні вимоги задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ОСОБА_5 від 24 вересня 2020 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду Департамент реєстрації Харківської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що судова практика щодо застосування статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, на яку посилався суд першої інстанції, втратила чинність. На час вирішення справи визначено окремі підстави для зняття з реєстрації місця проживання, а саме заява особи чи її представника про зняття себе з реєстрації місця проживання, відповідне рішення суду або документи, що свідчать про припинення права користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням (позасудовий порядок). Із припиненням права власності втрачається і право користування житлом. У зв`язку з чим ним подавалось клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 про поновлення порушеного права власності, проте у його задоволенні відмовлено. Оскільки спір про право власності на квартиру не вирішено, судом передчасно поновлено права користування позивачок спірною квартирою. Новий власник квартири може зняти з реєстрації місця проживання заінтересованих осіб у позасудовому порядку. Посадова особа Департаменту реєстрації Харківської міської ради діяла у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

08 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказала, що її та її дочку безпідставно знято з реєстрації місця проживання, оскільки доказів припинення у них права користування квартирою не надано. Сам факт переходу права власності на житло не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності підстав припинення права користування. Відповідного рішення суду щодо них не ухвалювалось.

25 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Департаменту реєстрації Харківської міської ради надійшла відповідь на відзив, у якій він підтримав доводи апеляційної скарги та просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення про зняття позивачки та її дочки з реєстрації місця проживання є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки доказів щодо наявності підстав для втрати ними права користування квартирою не надано.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №1689 від 08 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. за № 1689 (а. с. 14-15).

14 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрcоцбанк» укладений іпотечний договір, за яким передано банку в іпотеку зазначену квартиру (а. с. 18).

ОСОБА_1 та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з листопада 2012 року зареєстровані та мешкають у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08 січня 2020 року, довідками про реєстрацію місця проживання особи від 21 травня 2020 року (а. с. 16, 20, 21, 22).

27 листопада 2019 року звернено стягнення на предмет іпотеки та здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк», що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 17-19).

У січні 2020 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., Відділу державної реєстрації Красноградської районної державної Адміністрації Харківської області, третя особа: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності (а. с. 11-13).

24 вересня 2020 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» звернувся до відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про зняття з місця проживання ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

24 вересня 2020 року на підставі зазначеної заяви відділом реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийнято рішення про зняття ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання.

Як вбачається з довідки відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 11- від 24 вересня 2020 року підставою для прийняття рішення щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , є заява банку як нового власника та документи, що свідчать про припинення у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підстав на право користування вказаним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням (а. с. 10).

21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів із заявами, у яких повідомила, що представники банку пошкодили замки вхідних дверей до квартири та намагались проникнути до неї, а також, що невстановлена особа навмисно спричинила тілесні ушкодження її дочці (а. с. 40, 41).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом.

При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, за правилами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року.

Згідно з пунктом 26 вказаних Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а) та підтримана у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18, від 22 березня 2018 року у справі №815/2309/17, провадження №К/9901/1010/18.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Заява нового власника квартири та свідоцтво про право власності не може бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил, зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема, на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Висновок про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла, є необґрунтованим та спростовується наведеними нормами законодавства.

Саме із такого тлумачення положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та пункту 26 Правил виходив Верховний Суд у постановах від 02 червня 2021 року в справі № 615/1011/19, від 15 липня 2021 року в справі № 757/36194/19, від 23 жовтня 2021 року у справі № 638/11233/20, провадження № 61-6737св21.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У кожній конкретній справі указаної категорії суд має належно дослідити указані вище обставини, перевірити як доводи власника майна, якими обґрунтовано порушення його права власності, так і доводи осіб, до яких пред`явлені відповідні вимоги, оцінити співмірність вимог та заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2005 року. Вказана квартира передана нею в іпотеку в забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

27 листопада 2019 року Акціонерне товариство «Альфа-банк» звернув стягнення на зазначену квартиру у позасудовому порядку шляхом реєстрації за собою права власності.

24 вересня 2020 року за заявою банку на підставі документів, що свідчать про припинення у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підстав на право користування житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, знято їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Ані Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ані Правила № 207 не розкривають, які ж саме документи є такими, що свідчать про втрату права особи на користування житловим приміщенням.

Водночас, документи, які надаються власниками із заявою, зокрема, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, договори купівлі-продажу, дарування тощо, свідчать тільки про перехід права власності від однієї особи до іншої, не містять положень про втрату права особи на користування спірним приміщенням, а отже не є доказом припинення підстав на користування ним.

Заява нового власника квартири, додані до неї як докази втрати права особи на користування квартирою документи, що свідчать про перехід права власності від однієї особи до іншої, визнання за новою особою права власності тощо, без прямої вказівки про втрату саме цієї особи права користування конкретним житловим приміщенням, не є документами, які свідчать про припинення підстав на право користування таким житлом в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Отже, зняття позивачки та її дочки з реєстрації місця проживання є протиправним, оскільки заява нового власника квартири, витяг з реєстру не можуть бути документами, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням в розумінні вказаного закону.

Встановивши, що при прийнятті 24 вересня 2020 року оспорюваного рішення про зняття з реєстрації місця проживання до відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради не подавалось судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на житло, визнання їх такими, що втратили право користування житлом, або їх виселення, заяву про зняття з реєстрації місця проживання себе та дочки позивачка не подавала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , є неправомірним.

При цьому, банк як законний на даний час власник зазначеної квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод у реалізації права власності, зокрема, шляхом звернення до суду з вимогами про зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням чи про виселення.

Доводи апеляційної скарги Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо того, що суд в оскаржуваному рішенні посилався на судову практику щодо застосування статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, яка втратила чинність, та на час вирішення справи визначено окремі підстави для зняття з реєстрації місця проживання, а саме, заява особи чи її представника про зняття себе з реєстрації місця проживання, відповідне рішення суду або документи, що свідчать про припинення права користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням (позасудовий порядок), судова колегія відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що при прийнятті оскаржуваного рішення до відділу реєстрації місця проживання були надані документи, що свідчать про припинення у позивачки та її дочки права користування спірною квартирою, а самі по собі докази переходу права власності на квартиру такими документами не є.

Посилання Департаменту реєстрації Харківської міської ради на те, що із припиненням права власності втрачається і право користування житлом, у зв`язку з чим ним подавалось клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 про поновлення порушеного права власності, є безпідставними. Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, адже наявність спору щодо права власності на квартиру не перешкоджає на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги. Факт того, що на даний час банк є новим власником спірної квартири, не впливає на правомірність дій відповідача щодо зняття позивачки та її дочки із реєстрації місця проживання за відсутності особистої заяви ОСОБА_1 або судового рішення, яке набрало законної сили про виселення із житлового приміщення або позбавлення права користування ним. Сам по собі перехід права власності на житло не є підставою для зняття позивачки та її дочки з реєстрації місця проживання, тому вирішення цієї справи цілком можливо до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за банком.

Твердження Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо того, що новий власник квартири може зняти з реєстрації місця проживання заінтересованих осіб у позасудовому порядку, є необґрунтованими та спростовуються наведеними нормами законодавства. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації, що подається особисто або уповноваженим представником.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.