ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/5090/21

провадження № 22ц/818/292/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Черненко В. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року в складі судді Поволяєвої О.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати пенсії за пенсійною справою № N/А4229-СБУ за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року включно, нарахованої, виходячи з 56% розміру грошового забезпечення, встановленого на 01 січня 2018 року в розмірі 33 602,40 грн, 3% річних від суми заборгованості - 1910,76 грн та інфляційних втрат - 2950,48 грн, нараховані згідно статті 625 ЦК України, моральну шкоду, завдану в результаті незаконних дій органів Пенсійного фонду в частині виплати доплат до вже виплаченої пенсії у не в повному обсязі за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 538 164,55 грн; стягнути з Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в результаті прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21 лютого 2018 року (в редакції від 21 лютого 2018 року), зокрема, пункти 1 і 2 вказаної постанови, які були визнані протиправними та нечинними в розмірі 445 203,60 грн.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою судді Овчаров О.Ю. через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми процесуального права, не звернув увагу на те, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства лише в разі, якщо вони заявлені разом з вимогами про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій. Зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в справі № 750/1591/18-ц дійшла висновку про те, що вимоги про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної суб`єктами владних повноважень, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2021 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кругова С.С., суддів колегії Маміна О.В., Пилипчук Н.П.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року справу витребувано з суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 13 травня 2021 року.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року справу призначено до розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2021 року справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Бурлака І.В., суддів колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу судді залишити без змін.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що захист прав, у разі їх порушення, позивач має здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

Матеріали справи свідчать про те, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на його користь заборгованість зі сплати пенсії за пенсійною справою № N/А4229-СБУ за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року включно нарахованої, виходячи з 56% розміру грошового забезпечення, встановленого на 01 січня 2018 року в розмірі 33 602,40 грн, 3% річних від суми заборгованості -1910,76 грн та інфляційних втрат - 2950,48 грн, нараховані згідно статті 625 ЦК України; моральну шкоду, завдану в результаті незаконних дій органів Пенсійного фонду в частині виплати доплат до вже виплаченої пенсії у не в повному обсязі за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 538 164,55 грн; стягнути з Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в результаті прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21 лютого 2018 року (в редакції від 21 лютого 2018 року), зокрема, пункти 1 і 2 вказаної постанови, які були визнані протиправними та нечинними в розмірі 445 203,60 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він є пенсіонером Служби безпеки України, отримує пенсію за вислугу років та згідно довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії, виданої Службою безпеки України у Харківській області № 894 від 12 квітня 2018 року розмір грошового забезпечення за нормами, чинними на 01 березня 2018 року, складає 13 383,50 грн, а отже, розмір пенсії, якій підлягає сплаті йому, складає 7494,76 грн.

Посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 103 в редакції від 21 лютого 2018 року була встановлена безстрокова відстрочка з виплат доплат до вже виплачених пенсій військовослужбовцям, в тому числі, і йому. Однак, судовим рішенням, яке набрало законної сили 05 березня 2019 року, вказана постанова в цій частині визнана протиправною та нечинною.

Вказав, що є достатні підстави вважати, що, починаючи з 05 березня 2019 року відсутні будь-які обмеження щодо виплат доплат до вже виплачених пенсій військовослужбовцям, в тому числі, і йому, нарахованих за період, починаючи з 01 січня 2018 року.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (стаття 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду України.

Кошти Пенсійного фонду України відповідно до статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду України; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійному фонду України. Управління Пенсійного фонду України підпорядковуються Пенсійного фонду України та безпосередньо відповідним головним управлінням Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Пенсійного фонду України), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Пенсійного фонду України.

Основними завданнями управління Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 згаданого Положення управління Пенсійного фонду України відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Висновки про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку адміністративного судочинства викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18), від 03 липня 2019 року в справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19), 04 березня 2020 року в справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19) та постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 757/61718/17-ц (провадження № 61-15930св19), від 12 грудня 2019 року в справі № 263/10219/19 (провадження № 61-18591св19), від 23 вересня 2020 року в справі № 638/16516/17 (провадження № 61-22698св19), 17 лютого 2021 року у справі № 757/56645/18 (провадження № 61-18571св20), від 26 травня 2021 року у справі № 219/4071/19 (провадження № 61-760св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

ОСОБА_1 заявив вимоги, які є по суті вимогами про стягнення недорахованої й недоплаченої суми пенсії за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року включно з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, вказавши відповідачем у справі Пенсійний фонд України - суб`єкта владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу. Позивач посилався на протиправність дій вказаного суб`єкта владних повноважень.

Тобто, між сторонами має місце публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.

Із урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, а тому належить до юрисдикції адміністративних судів.

Погоджується колегія суддів з висновком суду щодо відмови у відкритті провадження у справі в частині вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, оскільки дані вимоги є похідними від вимог щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області заборгованості зі сплати пенсії, так як вони пред`явлені до відповідачів також як до суб`єктів владних повноважень, зважаючи на що їх вирішення також належить до юрисдикції адміністративних судів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що Велика Палата Верховного Суду в справі № 750/1591/18-ц дійшла висновку про те, що вимоги про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної суб`єктами владних повноважень, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства колегія суддів відхиляє, оскільки зі змісту вказаної постанови вбачається, що в справі № 750/1591/18-ц позовні вимоги про відшкодування витрат на лікування та подальшу реабілітацію, що пов`язані з порушенням права на належне пенсійне забезпечення та моральної шкоди ґрунтуються на підставі судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такі вимоги слід розглядати в порядку цивільного судочинства. В даній справі позивач просив стягнути недораховану й недоплачену суму пенсії та саме від цих вимог заявлено ще вимогу про стягнення моральної шкоди, тобто вона є похідною вимогою і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та ґрунтуються на помилковому трактуванні наведених вище норм права і їх змісту.

Враховуючи наведене підстав вважати, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права чи допустив порушення норм процесуального права, відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.