Провадження №2/523/2290/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2022 р.

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Щербан О.Д.,

представника позивача- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 21.11.2021р. звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 184240,00 грн, посилаючись на те, що 19.02.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в кредит грошові кошти у розмірі 7000 дол.США, а ОСОБА_3 повинен був повернути ці кошти. Також ОСОБА_3 в розписці вказав, що отримав кошти в рахунок передання 7/50 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що йому належать, для чого склав на ім 'я позивача нотаріально посвідчену довіреність від 18.02.2016р., однак до цього часу перешкоджає продажу цієї нерухомості, кошти не повертає. Оскільки відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, позивач просить стягнути на його користь суму боргу в розмірі 184240 грн. разом з понесеними судовими витратами: сплачений судовий збір в розмірі 1842,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 13500 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином (п.1 ч.8 ст.128 ЦПК) про дату та час розгляду справи, що підтверджується підписом в рекомендованому повідомленні, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не надсилав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши пояснення адвоката позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи встановлено, що 19.02.2016 року ОСОБА_3 склав розписку, в якій вказав, що отримав від ОСОБА_2 суму в розмірі 7000 доларів США за будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

18.02.2016 р. ОСОБА_3 видано генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_2 на право підписання договору купівлі - продажу належної йому 7/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу частин 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою другою ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу положень ст..76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Нормами ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд звертає увагу на те, що позивачем до матеріалів справи додано розписку про отримання ОСОБА_3 коштів за нерухоме майно, однак в позовній заяві позивач просить стягнути заборгованість за борговою розпискою, при цьому доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики до матеріалів справи не додано.

Факт укладання між сторонами саме договору позики та виникнення у ОСОБА_3 обов`язку по поверненню ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 7000 дол. США не підтверджується представленою позивачем розпискою.

Таким чином, враховуючи відсутність належних, допустимих та достовірних доказів (письмових доказів укладення кредитного договору) на підтвердження доводів позивача про наявність заборгованості відповідача через неналежне виконання ним умов договору позики, тобто не доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі дійсно укладав з позивачем договір позики, а не інший за правовою природою правочин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Ухвалою Суворовського рвйонного суду м.Одеси від 25.01.2022р. заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено частково, накладено арешт на 7/150 часток об`єкту нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, а тому необхідність в існуванні заходу відпала, а тому вжитий захід забезпечення позову підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,141,258-259,263,265,268,273,279,354,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Скасувати арешт з 7/150 часток об`єкту нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , накладений ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 25.01.2022 р .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Суддя:

Повне рішення складено 11 лютого 2022р.