Постанова

Іменем України

17 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 522/9668/20

провадження № 61-19127св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесторг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Державний реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Новак Сергій Сергійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесторг» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року у складі судді Бондар В. Я., постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесторг» (далі - ТОВ «Одесторг») звернулось до суду позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державний реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Новак С. С., про скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що ТОВ «Одесторг» на праві власності належать машиномісця № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, який розташований у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У грудні 2019 року приміщення паркінгу було силовим шляхом захоплено ТОВ «БЕЛРУМ», а всіх власників місць у паркінгу поставили перед фактом про необхідність укласти договори про надання послуг з ТОВ «БЕЛРУМ».

В подальшому стало відомо, що 15 жовтня 2019 року допоміжне приміщення у підземному паркінгу, яке було спроектовано для розміщення посту охорони підземного паркінгу, було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 у якості нежитлового приміщення, площею 11,9 кв. м, під АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2019 року це приміщення було відчужено ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

ТОВ «Одесторг» вважає, що оформлення цього допоміжного приміщення у власність фізичної особи, із подальшими його відчуженням, є незаконним.

На підставі викладеного ТОВ «Одесторг», як співвласник багатоквартирного будинку, просило скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 33846731 від 25 жовтня 2019 року на нежитлове приміщення загальною площею: 11,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 11,9 кв. м під АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н. В. 25 жовтня 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачами прав та інтересів позивача ТОВ «Одесторг».

Крім того, місцевий суд виходив з того, що відсутні правові підстави, передбаченні статтею 203 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25 жовтня 2019 року.

Не погодившись з таким рішенням, ТОВ «Одесторг» подало апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2021 року ТОВ «Одесторг» в особі представника - адвоката Голосова Ю. В. подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, передавши справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК Українипередбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду 30 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

13 січня 2022 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ТОВ «Одесторг» є власником машиномісця № НОМЕР_1 (площа 17,5 кв. м) та машиномісця № НОМЕР_2 (площа 17,6 кв. м)у багатоквартирному житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_1 08 жовтня 2019 року на підставі акту приймання-передачі від 24 червня 2014 року та договору № 24/05/13-1 купівлі-продажу майнових прав при будівництві нежитлового приміщення, укладеного між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_1 , відповідно до якого останній сплатив вартість паю - окреме нежитлове приміщення №15н, загальною площею 11,9 кв. м, в паркінгу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_4 .

25 жовтня 2019 року за договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Білоусовою Н.В. (реєстр. № 2269), ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівельна адреса: АДРЕСА_4 , та в цілому складається з нежитлового приміщення загальною площею 11,9 кв. м.

Право власності на нежитлове приміщення №15н за адресою: АДРЕСА_1 , 25 жовтня 2019 року було зареєстроване за ОСОБА_2 , згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210698224 від 29 травня 2020 року.

Згідно з висновком №079/2020 будівельно-технічної експертизи експерта ОСОБА_3 від 12 жовтня 2020 року встановлено, що на верхньому рівні паркінгу житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 (будівельна адреса: АДРЕСА_4 ) фактично наявне приміщення охорони з санвузлом, яке використовується за своїм функціональним призначенням.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19), зазначено, що нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. […] Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання».

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №552/7636/14-ц).

Таким чином, при вирішенні даного спору ключовим є визначення правового статусу спірного приміщення, а саме встановлення того, чи відноситься вказане приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшли висновку, що спірне приміщення, площею 11,9 кв. м під АДРЕСА_1 , є ізольованим нежитловим приміщенням у вказаному багатоповерховому будинку, що є самостійними об`єктом нерухомого майна.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

У відповідності до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Таким чином, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Згідно частини п`ятої статті 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановлено, що ТОВ «Одесторг» звернулося до суду з цим позовом як співвласник нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Разом із тим, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачем не доведено, що внаслідок укладення 25 жовтня 2019 року між відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення порушено його цивільне право внаслідок його зменшення або зникнення.

Крім того, ТОВ «Одесторг» не спростувало презумпцію правомірності правочину, внаслідок чого не встановлено наявність підстав недійсності цього правочину.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, належним чином з`ясувавши всі обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, прийнявши до уваги похідний характер позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесторг» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року, постанову Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов