Номер провадження 2/243/1028/2022
Номер справи 243/1019/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21 лютого 2022 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Агеєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кобець О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 , їй належить 1/3 частка вказаної квартири. 2/3 частки зазначеної квартири належить її синові ОСОБА_5 . В квартирі зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , однак вони не мешкають в цій квартирі з 2009 року.

У зв`язку з реєстрацією відповідачів в квартирі вона не може вільно розпорядитися своїм майном та несе додаткові витрати зі сплати житлово-комунальних послуг.

Вважає, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує її права, як власника квартири та обмежує її право на вільне розпорядження своїм майном.

Посилаючись на положення статей 317, 319, 405 ЦК України, просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , повідомлялися про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їхній відзив.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідачі не подали відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Третя особа - Служба у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без участі її представника.

Третя особа, ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 та просить їх задовольнити.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2000 року ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «БТІ» м. Слов`янська від 19 січня 2006 року.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «БТІ» м. Слов`янська від 19 січня 2006 року ОСОБА_5 є власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2000 року та свідоцтва про право на спадщину від 19 грудня 2005 року.

Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

З довідки ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» №2770 від 25 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Так, з довідки про не проживання осіб за місцем реєстрації від 18 грудня 2021 року, наданої відділом з надання адміністративних послуг Слов`янської міської ВЦА Краматорського району Донецької області, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають з 03 листопада 2009 року.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2009 року, позивач не чинить перешкод у користуванні квартирою, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Що стосується позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування житлом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд виходить з наступних норм чинного законодавства.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської ВЦА від 10 лютого 2022 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ВЦА вважає за недоцільне визнати неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Беручи до уваги той факт, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2009 року, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування вищезазначеним житлом.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області О.В. Агеєва