Номер провадження: 22-ц/813/5041/22
Номер справи місцевого суду: 515/1706/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила розі- рвати шлюб, зареєстрований 06.05.2006 р. з ОСОБА_2 , посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем у них не склалося, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та поваги один одного. На підставі чого виникали сварки, які призвели до погіршення сімейних стосунків. Вони тривалий час не розмовляють один з одним, фактично припинили проживати як чоловік та дружина. Вона зрозуміла, що поновити їх стосунки неможливо і вона цього не бажає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що доказів, які б були підставою для визнання того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них, інтересам дітей, а, отже, і розі- рвання шлюбу, суду не надано, а тому позивач не довів підстави позову про необхідність розірвання шлюбу, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 23.09.2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу відповідно до вимог якої, просить суд скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 серпня 2021 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з огляду на наступне.

По-перше, невідповідність висновків суду обставинам справи згідно п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України.

Апелянт зазначає, що відповідно до ухвали суду першої інстанції від 02.02.2021 року за клопотанням відповідача було надано строк на примирення у межах п`яти місяців, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено. Після п`ятимісячного строку провадження у справі було поновлено і розгляд призначено на 28 серпня 2021 року.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що 20 грулня 2020 року вона разом з дітьми покинула відповідача ОСОБА_2 і переїхала проживати до іншого чоловіка, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 де проживає і на момент подання апеляційної скарги.

Також, апелянт наголошує на тому, що має намір укласти з ОСОБА_3 шлюб.

Проте, відповідачем, було подано до суду клопотання з неправдивими даними про її бажання примирення, та проживання разом з ним. Зазначене клопотання ні апелянт, ні його представник не отримувала. ОСОБА_1 наголошує на тому, що ОСОБА_2 ввів суд в оману.

ОСОБА_1 доводить до відома суду, що не бажає проживати у подальшому з відповідачем, та про намір розірвання шлюбу повідомляла чуд через свого представника.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року було відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначено порядок розгляду справи у відповідності до ст. 369 ЦПК України.

14 лютого 2022 року справу було призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5) слідує, що 06.05.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 19.

Копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с.6,7) підтверджується, що у сторін у справі від шлюбу є діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Крім того, за змістом ст. 24 СК України шлюб примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Як зазначила позивач, вона не бажає миритися з чоловіком, а тому суд не може примусити її зберегти шлюб.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 02.02.2021 року за клопотанням відповідача сторонам надавався строк на примирення у межах п`яти місяців, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року провадження у справі поновлено та призначено до підго- товчого судового розгляду на 02 серпня 2021 року, у якому було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 16 серпня поточного року, а потім на 28 серпня 2021 року.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.25).

Так, справа знаходилася в провадженні суду першої інстанції більше 3 місяців та в провадженні апеляційного суду більше 7 місяців, проте, ніяких доказів на підтвердження здійснення заходів щодо збереження шлюбу, примирення з чоловіком не надано.

Отже, висновок суду першої інстанції, про ненадання позивачем доказів суду, які б були підставою для визнання того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного із сторін та є підстави для відмови у задоволені позовних вимог, є таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, та вважає їх обґрунтованими, такими, що підлягають задоволення.

Висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права, ст.16 Загальної декларації прав людини, та ґрунтуються на власному витлумаченні судом норм процесуального права.

Як зазначила позивач, вона не бажає миритися з чоловіком, а тому суд не може примусити її зберегти шлюб.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Враховуючи усе вище зазначене, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що відмова у задоволенні позову у зв`язку з ненаданням позивачем доказів неможливості та не бажання зберегти сім`ю є проявом надмірного формалізму.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 ., та скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення по суті.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 серпня 2021 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) зареєстрований 06 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №19.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишити прізвище « ОСОБА_7 »

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе