КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1638/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мама ОСОБА_3 .

На випадок свої смерті ОСОБА_3 18 серпня 2003 року склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 відповідачеві ОСОБА_2 , який був посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Шульгою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-1978.

Вказував, що 29 лютого 2016 року ОСОБА_3 склала новий заповіт, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 позивачеві ОСОБА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем та зареєстрований в реєстрі за №419.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у справі

№756/10774/16-ц заповіт від 29 лютого 2016 року, складений ОСОБА_3 , був визнаний нікчемним.

Вважаючи, що визнання нікчемним заповіту відновлює чинність попереднього, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна 12 лютого 2019 року видала відповідачеві ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .

Натомість позивач стверджував, що згідно з нормою ч.4 ст.1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст.ст.225 і 231 цього Кодексу.

ОСОБА_1 зазначав, що таке положення стосується і нікчемності заповіту, оскільки з огляду на положення ч.2 ст.215 ЦК України нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину.

Зазначав, що оскільки заповіт від 29 лютого 2016 року визнано нікчемним не з підстав, передбачених ст.ст.225, 231 ЦК України, то чинність заповіту від 18 серпня 2003 року не відновлено, а тому спадкування квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 повинно здійснюватись за законом.

З огляду на це ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , видане 12 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською Маріанною Миколаївною відповідачеві ОСОБА_2 ; визнати за сторонами справи право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, що нікчемний заповіт, складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, не скасовує чинність попереднього заповіту.

Також ОСОБА_2 вказував на те, що спливла позовна давність щодо вимог ОСОБА_1 .

З цих підстав відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин не можна застосувати ч.4 ст.1254 ЦК України, оскільки тлумачення статті 216 та 1254 ЦК України свідчить про те, що ч.4 ст.1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат.

Вказує, що при нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією не можуть бути застосовані.

Також вважає, що немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину, в тому числі й заповіту, як одностороннього правочину, врегульовані частинами 1 та 2 ст.216 ЦК України (Висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №473/1878/19).

Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Також, у зв`язку з підготовкою відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 були понесені судові витрати, зокрема, витрати на правничу допомогу в сумі 1 500 грн., які просить стягнути з відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спадкування частини квартири АДРЕСА_1 , що за життя належала ОСОБА_3 , правомірно здійснювалось за заповітом від 18 серпня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Шульгою Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №2-1978, а тому доводи позивача ОСОБА_1 щодо успадкування ним вказаного майна за законом є необґрунтованими.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 квітня 2016 року серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.128). Сторони у справі є синами ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно, що за життя належало спадкодавцеві.

За життя за спадкодавцем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.148). Ця квартира була придбана за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1, а.с.144-146).

Згідно зі ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Так як квартира АДРЕСА_1 була придбана 04 вересня 2001 року за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до правовідносин щодо визначення статусу цього майна повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: КпШС України, Закон України "Про власність".

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Так як презумпція права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 у встановленому порядку не була спростована, то суд вірно вважав, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 входило її право власності на 1/2 частину згаданої квартири.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно зі ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За ч.2 ст.1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Судом встановлено, що на випадок своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності частину квартири

АДРЕСА_1 відповідачеві ОСОБА_2 , який був посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрований в реєстрі за №2-1978 (т.1, а.с.202).

29 лютого 2016 року ОСОБА_3 склала новий заповіт, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 позивачеві ОСОБА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем та зареєстрований в реєстрі за №419 (т.1, а.с.37).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у справі №756/10774/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06 липня 2017 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року, заповіт від 29 лютого 2016 року, складений ОСОБА_3 , був визнаний нікчемним на підставі ч.1 ст.1257 ЦК України, оскільки він був складений з порушенням порядку його посвідчення (т.1, а.с.176-196).

12 лютого 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська М.М. видала відповідачеві ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.222).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст.ст.225 і 231 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові від 01 березня 2021 року у справі №473/1878/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що в ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.ст.216 та 1254 ЦК України ч.4 ст.1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі ст.225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи ст.231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; ч.4 ст.1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до ст.ст.225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; ч.4 ст.1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат. При нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; положення ч.4 ст.1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією не можуть застосовані бути. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (ч.1 ст.8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані ч.ч.1 і 2 ст. 216 ЦК України.

Таким чином, що при нікчемності заповіту не може поставати питання про відновлення чинності попереднього заповіту, оскільки нікчемний заповіт не скасував його, і він є чинним з моменту його складення.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нікчемний заповіт від 29 лютого 2016 року не скасовував чинність попереднього заповіту від 18 серпня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1978, яким ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 відповідачеві ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, вірно вважав, що спадкування частини квартири

АДРЕСА_1 , що за життя належала ОСОБА_3 , правомірно здійснювалось за заповітом від 18 серпня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Шульгою Наталією В`ячеславівною та зареєстрованим в реєстрі за №2-1978, а тому доводи позивача ОСОБА_1 щодо успадкування ним указаного майна за законом є необґрунтованими.

Крім того, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна протиправно видала відповідачеві ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю квартиру АДРЕСА_1 від 12 лютого 2019 року, так як спадкодавцеві ОСОБА_3 належала 1/2 частина цієї квартири, але оспорити правомірність видачі згаданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом має право лише особа, права та інтереси якої порушені його видачею, якою є ОСОБА_4 , а не позивач у справі ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що у зв`язку з підготовкою відзиву на апеляційну скаргу ним були понесені судові витрати, зокрема, витрати на правничу допомогу в сумі 1 500 грн., які просив стягнути з відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно п.2 ч.2 та ч.3 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмету спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження витрат, понесених ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, надано договір про надання правової допомоги від 15 січня 2021 року, Додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги б/н від 15 січня 2021 року та Акт №1 прийому-передачі виконаних робіт (послуг) до договору про надання правничої допомоги б/н від 15 січня 2021 року.

Пунктом 6 Додаткової угоди визначено порядок приймання-передачі наданої правничої допомоги.

Так, в п. 6.1. вказано, що правнича допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правничої дороги, який підписується сторонами.

Згідно п. 1 Акту прийому-передачі адвокат надав клієнту правничу допомогу у наступних формах: підготовка відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року. Гонорар адвоката за таку послугу становить 1 500 грн., який було сплачено згідно квитанції №2792853 та підлягає стягненню з позивача на користь відповідача (т.2, а.с.152-155).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 (одну тисячу п'ятсот) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: