Номер провадження: 22-ц/813/1080/22
Номер справи місцевого суду: 2-1829/09
Головуючий у першій інстанції Іванчук В.І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОСОБА_1 адвоката Мхітаряна О.С.,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката Фомічова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мхітаряна Олександра Сергійовича, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 січня 2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права приватної власності на самочинно збудований житловий будинок з господарчими спорудами в порядку спадкування,

встановив:

29.01.2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в порядку спадкування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_3 склала на ім`я ОСОБА_2 заповіт, яким заповідала йому все майно, яке буде належати їй на день смерті.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 .

Звернувшись до нотаріальної контори з питання оформлення спадкового майна, яке залишилося після смерті матері, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно до якого за ним було визнане право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 . В отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок відмовлено, оскільки за життя ОСОБА_3 не оформила право власності на спірний будинок.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, ОСОБА_2 в першу чергу має право на спадкування майна, яке залишилося після смерті його матері, в порядку спадкування за законом. В даний час інших спадкоємців першої черги немає.

Оскільки ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідача з питання визнання за ним права власності на вищевказаний збудований житловий будинок, однак йому було відмовлено, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.01.2009 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мхітарян О.С. ставить питання про скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.01.2009 року, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Фомічов І.О. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

До судового засідання 09.02.2022 року з`явилися представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Мхітарян О.С., представник позивача ОСОБА_2 адвокат Фомічов І.О.

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 надав суду заяву про відкладення слухання справи (а.с. 203).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності позивача ОСОБА_2 , колегія суддів виходить із того, що сторони повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 09.02.2022 року, на 11.00 год., через своїх представників: адвоката Мхітаряна О.С. і адвоката Фомічова І.О., як то передбачено ч.5 ст. 130 ЦПК України (а.с.196-198).

Враховуючи викладене, а також те, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції з`явились для дачі пояснень представники сторін: адвокат Мхітарян О.С. і адвокат Фомічов І.О., а також те, що дана справа в суді апеляційної інстанції перебуває більше ніж два роки (а.с. 83), колегія суддів вирішила слухати справу у відсутності позивача ОСОБА_2 і апелянта ОСОБА_1 , за участю їх представників.

При цьому, Одеський апеляційний суд виходить із того, що за змістом ст.368 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (ст. 18 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підстави для не прийняття до розгляду і повернення апеляційної скарги, викладені в ст. 357 ЦПК України, а підстави для відмови у відкритті провадження передбачені ст. 358 ЦПК України і їх перелік є вичерпним.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції 2003 року) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Апеляційний суд також враховує правові висновки, викладені в постановах Касаційного Цивільного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 360/1938/16, від 01.11.2018 року у справі № 2-о-14/11.

Крім того, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Доводи представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 адвоката Мхітаряна О.С. про те, що вищевказаний житловий будинок будувався на спільні кошти спочатку сумісно проживаючих ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - з 1993 року, а потім після реєстрації їх шлюбу 06.11.1998 року подружжям вказаних осіб, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, яке було ухвалено 16.01.2009 року, тобто 13 років тому назад, оскільки вказаним судовим рішенням не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Крім того, питання щодо встановлення факту сумісного проживання вказаних осіб, а також щодо спільної сумісної власності на майно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , у тому числі на спірний житловий будинок, не було предметом судового розгляду, по якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати дане питання і визнавати право власності на будівельні матеріали, з яких будувався житловий будинок по АДРЕСА_1 , як про це ставить питання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що спірний житловий будинок будувався на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належала ОСОБА_3 , тобто покійній матері позивача ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом серії ЯА№850768 від 07.10.2005 року, копія якого мається на а.с. 22.

Також слід вказати, що згідно договору дарування від 18.07.2001 року саме мати позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 отримала в дар від ОСОБА_4 житловий будинок, що розміщений по АДРЕСА_1 (а.с.67).

Більше того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був розірваний (а.с.65). Однак ні в цьому судовому провадженні, ні після цього, аж до червня 2019 року, ОСОБА_1 не ставила питання про визнання майна, придбаного ОСОБА_2 і ОСОБА_1 спільною сумісною власністю.

Таким чином, зважаючи на те, що права та обов`язки ОСОБА_1 під час прийняття рішення судом першої інстанції не вирішувались, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вказаним судовим рішенням були порушенні права або будь-які інтереси ОСОБА_1 є безпідставними і спростовуються рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.01.2009 року.

Приймаючи до уваги, що після відкриття провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 352, 362, 367, 370, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мхітаряна Олександра Сергійовича на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 січня 2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права приватної власності на самочинно збудований житловий будинок з господарчими спорудами в порядку спадкування закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення через відпустку суддів Комлевої О.С. та Цюри Т.В. складений 21.02.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра