КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/9068/2021 Головуючий у І інстанції - Оксюта Т.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/1792/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Платинум банк» про визнання дій неправомірними, визнання недійсними електронних торгів та відшкодування шкоди, -

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Платинум банк» про визнання дій неправомірними, визнання недійсними електронних торгів та відшкодування шкоди, в якому просила визнати неправомірними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині допуску фізичної особи - ОСОБА_2 до участі у електронних торгах з реалізації лоту №F65G4913, проведених 21 лютого 2018 року, власник активів (майна): ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», найменування активів: право вимоги за кредитним договором №1.06080560 від 10 серпня 2008 року із забезпеченням: трикімнатна квартира загальною площею 68,60 кв.м. та жилою площею 39,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсними електронні торги, оформлені протоколом №UA-EA-2018-02-08-000069-а, сформований 21 лютого 2018 року, а також протокол №UA-EA-2018-02-08-000069-а, сформований 21 лютого 2018 року.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_2 635777 грн. завданої майнової шкоди та судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 10 серпня 2006 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1.06080560 на суму 55000 доларів США зі сплатою 11% річних на термін 180 місяців.

В забезпечення кредитного зобов`язання 10 серпня 2006 року з ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» придбану ним за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1 .

23 лютого 2017 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 лютого 2017 року №743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та делегування повноважень ліквідатору банку» та розпочато процедуру ліквідації банку.

21 лютого 2018 року у межах процедури ліквідації ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» було проведено електронні торги з продажу активу банку, що ліквідується - прав вимоги за кредитним договором №1.06080560 від 10 серпня 20016 року та договором іпотеки.

14 березня 2018 року ОСОБА_2 сплатила 635777 грн. за придбаний актив згідно протоколу №F65G4913.

15 березня 2018 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2018-02-08-000069-а від 21 лютого 2018 року, між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір №118К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за іпотечним договором №1.06080560, посвідчений 10 серпня 2006 року приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. за реєстровим №2716.

В подальшому боржник за кредитним договором ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 березня 2018 року за №118і та визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Також, визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Київської філії КП «Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Лебідь Т.П. про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняте 23 травня 2018 року права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» залишено без задоволення.

Вирішуючи справу по суті, Верховний Суд дійшов висновку, що зміна кредитодавця відбулась на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги.

Отже, ОСОБА_2 була безпідставно допущена до електронних торгів з продажу активів (майна) банку, що ліквідується, у зв`язку з чим позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 - особа яка не брала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання щодо його прав, обов`язків та інтересів подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2006 року, посвідченого ПН КМНО 2710.

Половину вартості квартири ОСОБА_1 оплатив власними коштами, другу половину коштами отриманими у кредит, уклавши 10 серпня 2006 року із ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є третя особа у цій справі - ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», кредитний договір №1.06080560 на суму 55000 доларів США зі сплатою 11% річних на термін 180 місяців.

В забезпечення кредитного зобов`язання 10 серпня 2008 року між ОСОБА_1 і банком було укладено договір іпотеки за яким було передано в іпотеку придбану квартиру.

15 березня 2018 року між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_3 було укладено договори №118к та №118і про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги, згідно якого до позивачки перейшло право вимоги за кредитним договором №1.06080560 від 10 серпня 2006 року та іпотечним договором №1.06080560, посвідченим 10 серпня 2006 року приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. за реєстровим №2716.

Набувши право вимоги ОСОБА_3 оформила на себе право власності на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Дізнавшись про це ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про визнання вищевказаних договір уступки (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним та іпотечному договорам, визнання права власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва скасовано та визнано недійсним договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 березня 2018 року за №118і, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 ; визнано незаконною і скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену 18 травня 2018 року; визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Київської філії КП «Вишеньківської сільської ради «Добробут - Гарант» Лебідь Т.П. про державну реєстрацію прав та обтяжень прийняте 23 травня 2018 року право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2019 року залишено без змін.

12 травня 2021 року за заявою ОСОБА_3 приватним нотаріусом Києво Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. було вчинено виконавчий напис (реєстр №7948) за яким на підставі ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.19999 року №1172 звернено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №1.06080560 від 10 серпня 2006 року, укладеним з ПАТ «Платинум Банк» правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитним договором №118К від 15 березня 2018 року є ОСОБА_2

20 травня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщуку В.В. із заявою про примусове виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса.

Того ж дня приватним виконавцем Сіщуком В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65518867.

30 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про визнання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В провадженні Солом`янського районного суду в даний час перебуває справа №760/14206/21 за вказаним позовом.

Крім того, в даний час в провадженні Київського апеляційного суду перебуває на розгляді заява ОСОБА_1 від 28 травня 2021 року про постановления у справі №760/15599/18 додаткового рішення - щодо вимоги про визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги за кредитним договором №118К від 15 березня 2018 року, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» і позивачкою у цій справі.

В той же час рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року у справі, що переглядається встановлено, що договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, які не виключали можливість відступлення права вимоги на користь фізичних осіб.

Отже вважає, що оскаржуваним рішенням встановлено обставини, що впливають на права і обов`язки апелянта як боржника за кредитним договором.

Посилається на те, що відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що договори відступлення права вимоги, укладені 15 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 є договорами факторингу, однак, застосувавши до правовідносин, що склалися, положення п.6 ч.2 ст. 46, ч.6,7 ст.51 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вказав, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених законом. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

З вищезазначеним апелянт не погоджується, оскільки перебування банку (клієнта) у процедурі ліквідації не змінює правової природи кредитного договору, а відтак не скасовує правових обмежень щодо розпорядження ним.

Тобто, при відчуженні вимог за кредитним договором на умовах, передбачених ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при організації торгів не скасовуються правові обмеження і учасник торгів повинен мати право надавати фінансові послуги, що є гарантією дотримання прав учасників ринку фінансових послуг.

Суд першої інстанції положень ст.ст.1077,1079 ЦК України до правовідносин, що склалися, не застосував та прийшов до невірних висновків про відсутність підстав для визнання торгів недійсними.

Просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання торгів недійсними задовольнити.

На апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив, зазначивши зокрема те, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року не було вирішено жодних питань, які стосуються прав, свобод, інтересів та або обов`язків ОСОБА_1 .

Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині допуску фізичної особи - ОСОБА_2 до участі у електронних торгах з реалізації лоту №F65G4913, проведених 21 лютого 2018 року, власник активів (майна): ПАТ «Платинум Банк», визнання недійсними електронних торгів, оформлених протоколом №UA-EA-2018-02-08-000069-a, сформований 21 лютого 2018 року, стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_2 635777 грн завданої майнової шкоди та судові витрати.

Жодна з цих позовних вимог не стосується апелянта.

Апелянтом не доведено яким чином визнання недійсними спірних торгів захистить його права, з огляду на те, що він не був та не міг бути учасником відкритих торгів (аукціону), оскільки є Боржником за договором про іпотечний кредит №1.06080560 від 10 серпня 2006 року.

Також вважає, що встановлений порядок заміни кредитора у зобов`язанні жодним чином не впливає на характер, обсяг і порядок виконання Боржником своїх обов`язків, не погіршує його становища та не зачіпає його інтересів.

Просив закрити апеляційне провадження у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника особи, яка не брала участі у справі, представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги,колегія суддів доходить висновку, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України,суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ "Воловік проти України", "Креуз проти Польщі", "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі").

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мельник проти України" ("Melnyk v. Ukraine" заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст.6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини "Тіннеллі та сини, Лтд та ін.", "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства").

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини "Ейрі проти Ірландії", "Аїт-Мугуб проти Франції").

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана норма кореспондується з приписами ч.1 ст.352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі №916/914/19.

ОСОБА_1 не доведено, що оскаржуване судове рішення безпосередньо стосується прав, інтересів, чи обов`язків останнього.

Не встановлено таких обставин й судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання неправомірними дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині допуску фізичної особи - ОСОБА_2 до участі у електронних торгах з реалізації лоту №F65G4913, проведених 21 лютого 2018 року, власник активів (майна): ПАТ «Платинум Банк», визнання недійсними електронних торгів, оформлених протоколом №UA-EA-2018-02-08-000069-a, сформований 21 лютого 2018 року, стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_2 635777 грн завданої майнової шкоди та судові витрати.

В той же час, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами того, яким чином визнання недійсними спірних торгів захистить його права, з огляду на те, що він не був учасником відкритих торгів (аукціону), так як є Боржником за Договором про ітечний кредит №1.06080560 від 10 серпня 2006 року.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апелянтом не було належним чином доведено його тверджень про те, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки.

В свою чергу, враховуючи те, що апеляційний суд має право на перегляд рішення суду першої інстанції лише за апеляційною скаргою або ж учасника справи, або ж особи, яка хоча й не була залучена до участі у справі, однак рішення суду стосується її прав, обов`язків, свобод чи інтересів, в даному випадку у апеляційного суду відсутня можливість розгляду питання щодо законності чи незаконності оскаржуваного рішення.

При цьому особи, чиїх прав та інтересів таке рішення може стосуватися, його не оскаржували, що не позбавляє їх такого права в майбутньому.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , який не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів ст.362 ЦПК України закриває апеляційне провадження.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.352,362,381 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Платинум банк» про визнання дій неправомірними, визнання недійсними електронних торгів та відшкодування шкоди.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали складений 17 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба