КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/36133/18-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4835/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначав, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори банківського вкладу, на виконання умов яких позивач вніс на депозитні рахунки грошові кошти в доларах США в сумах, зазначених у договорах, а відповідач зобов`язався виплатити позивачеві суми вкладів та проценти за ними на умовах та в порядку, встановлених договорами.

Позивач вказував, що 18 травня 2018 року звернувся до банку із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договорів № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, № SAMDN6604 від 06 березня 2013 року, № SAMDN9434 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN9511 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN8936 від 27 серпня 2013 року, а також просив повернути суми вкладів та виплатити проценти. З 22 травня 2018 року (через два банківські дні з моменту повідомлення позивачем про розірвання договору) зазначені договори вважаються розірваними, тому відповідач повинен був виплатити суми вкладів із нарахованими процентами.

06 липня 2018 року позивач звернувся до банку із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договорів банківського вкладу (депозиту), на підставі яких банком відкриті позивачу депозитні рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , на які позивачем були внесені суми вкладів у доларах США, а також просив повернути суми вкладів та виплатити проценти. З 10 липня 2018 року зазначені договори вважаються розірваними и відповідача повинен був виплатити суми вкладів із нарахованими процентами.

Позивач зазначав, що на момент звернення з позовом банк не надав позивачеві відповіді на вказані звернення та вклади не повернув, тому просив:

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, № SAMDN6604 від 06 березня 2013 року, № SAMDN9434 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN9511 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN8936 від 27 серпня 2013 року, а також за договорами, на підставі яких були внесені вклади на рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , в загальному розмірі 436 163,23 доларів США, що станом на 10 липня 2018 року становить 11 444 923,16 грн., з яких сума вкладів - 296 767,21 доларів США, сума процентів - 139 396,02 доларів США;

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу, в розмірі 19 757,76 грн.;

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню, нараховану на заборгованість за договорами банківського вкладу, в розмірі 19 757,76 грн. (т. 1 а.с. 1-14).

У жовтні 2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Листопадова Н.О. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позивач на підтвердження укладення договорів банківських вкладів надав до суду лише копії таких договорів, копії заяв та копії довідок, натомість позивач повинен надати оригінали договорів та документи, які підтверджують саме зарахування коштів на банківські рахунки за кожним договором. Зазначала, що згідно з п. 5 Постанови НБУ № 260 банки, у тому числі ПАТ КБ «ПриватБанк» були зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.Рішенням Центрального Банку Російської Федерації № РН-33/І від 21 квітня 2014 року також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк». Наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «ПриватБанк» унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та м. Севастополя - Філії « Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк». З травня 2014 року окупаційною владою було фактично здійснено конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії « Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» (приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів тощо) у зв`язку з чим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Звертала увагу на те, що доступ відповідача до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на даний час є обмеженим (т. 1 а.с. 67-73).

Представник позивача - Баранікова М.М. подала відповідь на відзив, в якій зазначала що відповідач не спростував твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог. Вказувала, що договори банківського вкладу позивача були укладені не з філією Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а з ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою і повинно відповідати за своїми зобов`язаннями. Доводи відповідача щодо відсутності можливості перевірити інформацію щодо наведених депозитних договорів, не є переконливими. Представник позивача вказувала, що загальний розмір пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення складає 19 757,76 грн., яка передбачена частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Пеня нарахована позивачем з дня, наступного за днем розірвання договорів банківського вкладу, до дня звернення до суду, та на підставі вказаних правових підстав підлягає стягненню з відповідача (т. 1 а.с. 100-105).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, № SAMDN6604 від 06 березня 2013 року, № SAMDN9434 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN9511 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN8936 від 27 серпня 2013, а також за договорами, на підставі яких були внесені вклади на рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , в загальному розмірі 436 163,23 доларів США, що станом на 10 липня 2018 року становить 11 444 923,16 грн., з яких сума вкладів - 296 767,21 доларів США, сума процентів - 139 396, 02 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 три проценти річних, нарахованих на заборгованість за договорами банківського вкладу, в розмірі 19 757,76 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню, нараховану на заборгованість за договорами банківського вкладу, в розмірі 19 757,76 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь Держави України судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. (т. 1 а.с. 164-17).

Не погодившись з рішенням суду, 19 грудня 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Куценко О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, вирішити питання про розподіл судових витрат (т. 1 а.с. 180-184).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не врахував та не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи оригіналів квитанцій про перерахування коштів на вкладні (депозитні) рахунки вкладника, які б відповідали вимогам, передбаченим законам та іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів. Вказував, що позивачем не було надано оригінали квитанцій про внесення грошових кошів на банківські рахунки в межах заявлених сум та не доведено дотримання письмової форми договорів банківського вкладу.

Зазначав, що суд першої інстанції не дав оцінку долученій до матеріалів справи довідці № 907386 від 01 жовтня 2013 року щодо відкритих рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій вказано про відкриття банком станом на 01 жовтня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 рахунків банківського вкладу на загальну суму 982 576, 54 доларів США. Судом було залишено поза увагою ту обставину, що номери відкритих позивачем рахунків у банку викладені у довідці не повністю, з зазначенням множинних точок, що позбавляє можливості їх ідентифікувати з номерами особових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 та відображених у договорах. Вважає, що суд першої інстанції дійшов невірних висновків щодо наявності в матеріалах справи доказів на підтвердження дотримання письмової форми договору банківського вкладу, оскільки внесення позивачем грошових коштів на банківські рахунки не підтверджується жодними доказами (т. 1 а.с. 180-184).

У березні 2020 року до суду від представника позивача - Баранікової М.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 1 а.с. 204-208, т. 2 а.с. 27-30, 124-126).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року залишено без змін (т. 2 а.с. 147-156).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року втрачає законну силу (т. 2 а.с. 234-239).

У лютому 2022 року представник позивача - Баранікова М.М. подала письмові пояснення та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 3 а.с. 14-17).

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Кахраманов Р.Н. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Баранікова М.М. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Баранікової М.М. під особистий підпис. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 його представник - адвокат Баранікова М.М. підтвердила в суді апеляційної інстанції, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 28-33).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасувавши постанову апеляційного суду і спрямувавши справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у постанові від14 грудня 2021 року у цій справі зазначив, що суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки копіям довідок ПАТ КБ «ПриватБанк» № 907386 від 01 жовтня 2013 року та № 1189408 від 03 лютого 2014 року, належним чином не мотивував відхилення доводів апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

З огляду на положення частини 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції погодився із доводами позивача про укладення ним депозитних договорів із внесенням на рахунки банку грошових коштів, які разом із трьома відсотками річних та пенею мають бути стягнуті із відповідача на користь позивача.

Такі висновки районного суду про задоволення позову повністю, апеляційний суд визнав помилковими, врахувавши наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладені наступні договори банківського вкладу (депозиту):

1) договір № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 49 999,99 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № 6836, рахунок для зарахування процентів № 0101, ставка - 8% річних, строк 366 днів по 06 вересня 2013 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

2) договір № SAMDN6604 від 06 березня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 12 075,74 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № 5883, рахунок для зарахування процентів № 2281, ставка - 9,75% річних, строк 365 днів по 06 березня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

3) договір № SAMDN9434 від 07 серпня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000,00 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № 4908, рахунок для зарахування процентів № 4908, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів по 07 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

4) договір № SAMDN9511 від 07 серпня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 12 728,65 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № 5413, рахунок для зарахування процентів № 5413, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів по 07 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

5) договір № SAMDN8936 від 27 серпня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 40 004,07 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № 6396, рахунок для зарахування процентів № 6396, ставка - 8% річних, строк 366 днів по 27 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць (т. 1 а.с. 21-25).

На виконання умов наведених договорів позивач вніс на депозитні рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в доларах США в сумах, зазначених у таких договорах, а ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося виплатити позивачеві суми вкладів та процентів за ними на умовах та у порядку, встановлених договорами.

На підтвердження укладення наведених договорів та внесення грошових коштів на відповідні рахунки позивач посилався на вищевказані договори банківського вкладу (депозиту) між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 лютого 2014 року № 1189408 (станом на 03 лютого 2014 року) та від 01 жовтня 2013 року № 907386 (станом на 01 жовтня 2013 року) про залишки на вкладних валютних рахунках (т. 1 а.с. 30-31).

Крім того, між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладені договори банківського вкладу (депозиту), за умовами яких позивач вніс на депозитні рахунки у ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 грошові кошти в доларах США, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язалося виплатити позивачеві суми вкладів та нараховані проценти. Згідно заяв на оформлення складу «Стандарт на 12 місяців» позивачем було внесено грошові кошти:

- заява № SAMDN6808 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 04 лютого 2013 року - 49 999,00 дол. США;

- заява № SAMDN6581 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 04 березня 2013 року - 49 999,99 дол. США;

- заява № SAMDN6798 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 04 березня 2013 року - 31 959,77 дол. США (т. 1 а.с. 27-29).

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 лютого 2014 року № 1189408, станом на 03 лютого 2014 року на наведених рахунках у позивача були наявні наступні суми грошових коштів:

- депозитний рахунок № НОМЕР_1 - 50 423,65 дол. США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_2 - 52 043,48 дол. США;

- депозитний рахунок № НОМЕР_3 - 33 265,96 дол. США (т. 1 а.с. 30).

Керуючись пунктом 9 наведених вище договорів 18 травня 2018 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договорів банківського вкладу (депозиту), зокрема, договорів № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, № SAMDN6604 від 06 березня 2013 року, № SAMDN9434 від 07 серпня 2013 року, № SAMDN9511 від 07 серпня 2013 року, а також просив повернути суми вкладів за наведеними договорами у відповідній іноземній валюті та виплатити проценти, нараховані на такі суми вкладів від дня, наступного за днем надходження сум вкладів у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові, шляхом видачі позивачу грошових коштів в касі банку або шляхом перерахування таких коштів на його рахунок № НОМЕР_4 в АТ ОТП Банк, МФО 300528 (т. 1 а.с. 38-43).

Того ж дня, 18 травня 2018 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із листом, в якому просив надати виписки по вищевказаним договорам за період з дати укладання і по теперішній час (т.1 а.с. 44-47).

06 липня 2018 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договорів банківського вкладу (депозиту), на підставі яких ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» були відкриті позивачеві депозитні рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , на які позивачем були внесені суми вкладів у доларах США, а також просив повернути суми наведених вкладів у відповідній іноземній валюті та виплатити проценти, нараховані на такі суми вкладів від дня, наступного за днем надходження сум вкладів у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові, шляхом видачі позивачу грошових коштів в касі банку або шляхом перерахування таких коштів на його рахунок № НОМЕР_4 в АТ ОТП Банк, МФО 300528 (т. 1 а.с. 48-50).

Також 06 липня 2018 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із листом, в якому просив надати засвідчені банком копії договорів банківського вкладу (депозиту), на підставі яких ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» були відкриті позивачеві депозитні рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , а також надати виписки по таким рахункам за період з дати укладання депозитних договорів по теперішній час (т. 1 а.с. 51).

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція про доведеність факту укладення договору банківського вкладу належними доказами відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 24 травня 2017 року у справі № 201/14226/14-ц (провадження № 6-1692цс16) та від 16 листопада 2016 року у справі № 759/332/15-ц (провадження № 6-1286цс16) від 15 вересня 2021 року у справі № 757/14655/19.

Частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції визнав доведеність позивачем договірних відносин з відповідачем, які виникли на підставі спірного договору № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 49 999,99 дол. США, рахунок для зарахування вкладу № 6836, рахунок для зарахування процентів № 0101, ставка - 8% річних, строк 366 днів по 06 вересня 2013 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць, за умовами якого він вніс кошти в сумі 49 999,99 дол. США на депозит, що підтверджується відповідним договором № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, заявою на оформлення вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року із відмітками працівників Банку про їх укладення і підписання, та банківською квитанцією № 28 від 06 вересня 2012 року про внесення позивачем ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 49 999,99 дол. США із зазначенням призначення платежу - до вкладу договір № SAMDN0366 із зазначенням номеру рахунку, на який зараховані гроші, що відповідає номеру рахунку зазначеного в заяві при укладенні Договору (т. 1 а.с. 21 т. 2 а.с. 127,130).

Доводи відповідача, про те, що позивачем не доведено дотримання письмової форми договору банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, не заслуговують на увагу, оскільки в апеляційному суді представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Баранікова М.М. надала суду оригінали зазначеного правочину, заяви та квитанції на підтвердження внесення грошових сум, копії яких були долучені районним судом до матеріалів справи та були оглянуті у судовому засіданні, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (т. 3 а.с. 28-30).

Право сторін на дострокове розірвання Договору передбачено пунктом 9 договору банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, повідомивши про це за два банківських дня до дати розірвання Договору (т. 1 а.с. 21).

18 травня 2018 року Банк отримав від ОСОБА_1 вимогу про розірвання депозитного договору, що підтверджується відміткою Банку про отримання повідомлення, тому, за умов пункту 9 вищевказаного Договору, останній є розірваним з 23 травня 2018 року (т. 1 а.с. 38-47).

Доводи позивача, що вказаний депозитний договір є розірваним з 21 травня 2018 року, суд апеляційної інстанції визнав помилковими, оскільки за умов пункту 9 договору банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, Договір може бути розірваний за заявою будь-якої його сторони, проте з повідомленням про це за два банківських дня до дати розірвання Договору, а 19 і 20 травня 2018 року були неробочим (субота) і вихідним (неділя) днями. Тому визначення вказаного депозитного договору розірваним з 21 травня 2018 року не можна визнати законним і обґрунтованим.

Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу № SAMDN0366 та внесення позивачем коштів підтверджено належними допустимими та достатніми доказами у справі згідно з вимогами статей 77-80 ЦПК України, а Банком не надано будь-яких доказів на підтвердження повернення депозитних грошей і грошові кошти за договором банківського вкладу позивачу на його вимогу не виплачені, суд дійшов висновку про стягнення 49 999,99 дол. США з відповідача на користь позивача у примусовому порядку.

Щодо стягнення процентів за депозитним вкладом.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення, (частина перша статті 1060 ЦК України).

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (частина четверта статті 1060 ЦК України).

Згідно зі статтею 1061 ЦК України виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав

Банком не надано до суду об`єктивних доказів зміни, передбаченої депозитним Договором (8%), процентної ставки за вкладом в односторонньому порядку (п.п. 8-11 депозитного Договору). При цьому, відповідач не був позбавлений можливості ініціювати зміни до умов договору у порядку, передбаченому цивільним законодавством та умовами договору, якщо вважав, що для цього виникли відповідні підстави.

Умовами договору банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року передбачено, що після його закінчення, він пролонгується на такий же строк за процентною ставкою, що діє у банку на момент пролонгації.

В суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Кахраманов Р.Н. зазначив, що за договором банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року була передбачена процентна ставка 8% за депозитним вкладом і, як на час закінчення річного строку дії цього Договору 06 вересня 2013 року і його пролонгації на відповідну дату протягом періоду 2013 - 2017 року, так і на час заявлення позивачем про розірвання цього депозитного Договору 18 травня 2018 року діяла і була не змінною процентна ставка 8% за депозитним вкладом, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання в суді апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 32-33).

З огляду на вищевказані встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування процентів за ставкою 8,0 процентів річних, яка діяла у період з 07 вересня 2012 року до 21 травня 2018 року, тобто згідно умов Договору, визначених Банком процентних ставок дійсних на момент щорічної пролонгації та в межах періоду заявлених позивачем позовних вимог.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/37156/17 у подібних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції визначив наступний розрахунок процентів в межах заявлених позивачем вимог:

- з 07/09/2012 до 31/12/2012 (49 999,99 дол. США x 8 % x 116 дн. : 366 дн. : 100) = 1267,76 дол. США

- з 01/01/2013 до 31/12/2015 (49 999,99 дол. США x 8 % x 1095 дн. : 365дн. : 100) = 12 000 дол. США

- з 01/01/2016 до 31/12/2016 (49 999,99 дол. США x 8 % x 366 дн. : 366 дн. : 100) = 4000 дол. США

з 01/01/2017 до 21/05/2018 (49 999,99 дол. США x 8 % x 506 дн. : 365 дн. : 100) = 5545,20 дол. США

Всього 22 812,96 дол. США процентів за депозитним договором № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року, проте позивачем в позовній заяві було заявлено до стягнення - 22 808,85 доларів США процентів.

При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що за наданою позивачем ОСОБА_1 довідкою, Банк здійснив фактичну виплату процентів за договором банківського вкладу № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року: 409,83 доларів США 07 жовтня 2012 року, 423,50 доларів США 07 листопада 2012 року, 409,83 доларів США 07 грудня 2012 року, 423,73 доларів США 07 січня 2013 року, 424,65 доларів США 07 лютого 2013 року, 383,56 доларів США 07 березня 2013 року, а всього на суму 2475,10 доларів США що підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 36-37).

Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 20 333,75 доларів США (22 808.85 дол. США - 2475,10 дол. США) процентів за користування кредитними грошима за період з 07 вересня 2012 року до 21 травня 2018 року.

Щодо вирішення вимог про стягнення 3 % річних відповідно до положень статті 625 ЦК України за період з 22 травня 2018 року до 10 липня 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України свідчить про те, що нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254 цс 19.

Порушення прав позивача, які стали підставою для звернення до суду, за його твердженнями допущено неповернення депозитного вкладу.

Позивачем визначений розрахунок 7 851,39 грн. 3% річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України за період з 22 травня 2018 року до 10 липня 2018 року (т. 1 а.с. 56).

Проте, оскільки депозитний Договір є розірваним з 23 травня 2018 року, строк виконання зобов`язання Банком настав 24 травня 2018 року, тому саме з останньої дати має відбуватись розрахунок.

Суд апеляційної інстанції зазначив наступний розрахунок 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, який здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365: 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

З 24/05/2018 до 10/07/2018 (70 333,74 дол. США x 3 % x 48 дн. : 365 дн : 100) = 277,48 дол. США, проте позивач просив стягнути вказану суму в гривні визначивши в позові суму стягнення.

Таким чином підлягає стягненню із відповідача на користь позивача 7 281, 07 грн. (277, 48 доларів США х 26.24 грн. курс долара США за даними НБ України станом на 10 липня 2018 року заявлених позивачем в позовній заяві) 3% річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо вирішення вимоги про стягнення пені у порядку, передбаченому положеннями частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною другою статті 1060 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач в позовній заяві просив, зокрема, стягнути пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з дня розірвання депозитного Договору і до 10 липня 2018 року у сумі 7851, 39 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що депозитний договір № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року розірваний з 23 травня 2018 року, тобто з цього часу пеня не нараховується.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Отже, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід відмовити.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17-ц і підстав відступу від такого суд апеляційної інстанції не вбачає.

Зазначене узгоджується і з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) та у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц.

При цьому, апеляційний суд зауважив, що помилкове визначення позивачем дати розірвання депозитного договору (21 травня 2018 року) не впливає на вищевказані висновки щодо безпідставності вимог про стягнення пені, оскільки інших підстав стягнення пені, зокрема з приводу неналежного виконання договору до його розірвання, позивач у цьому провадженні не заявляв.

Пояснення в суді апеляційної інстанції представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Кахраманова Р.Н., що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки у 2014 році відступив права і обов`язки за депозитним договором ОСОБА_1 іншій юридичній особі, є безпідставними, оскільки не підтверджуються доказами по справі і таких доводів в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції та в поданій апеляційній скарзі Банк у цій справі не заявляв.

Крім того, відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на іншу особу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) та від 16 грудня 2021 року у справі № 482/242/20 (провадження № 61-14059св21) у подібних правовідносинах.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими доводи апелянта АТ КБ «ПриватБанк», що позивачем ОСОБА_1 не доведені факти укладення інших депозитних договорів та внесення за ними депозитних коштів, зокрема: № SAMDN6604 від 06 березня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 12 075,74 дол. США, ставка - 9,75% річних, строк 365 днів по 06 березня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць; № SAMDN9434 від 07 серпня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000,00 дол. США, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів по 07 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць; № SAMDN9511 від 07 серпня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 12 728,65 дол. США, ставка - 8,5% річних, строк 366 днів по 07 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць; № SAMDN8936 від 27 серпня 2013 року (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 40 004,07 дол. США, ставка - 8% річних, строк 366 днів по 27 серпня 2014 року включно з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць (т. 1 а.с. 21-25).

Так, до суду не надано і судом не встановлено будь-яких об`єктивних доказів підтверджуючих доводи позивача ОСОБА_1 , що на виконання умов наведених договорів позивач вніс на депозитні рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в доларах США в сумах, зазначених у таких договорах.

Не надано до суду і доказів внесення позивачем ОСОБА_1 на депозитні рахунки у ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 грошових коштів в доларах США.

Посилання позивача ОСОБА_1 на наявні у справі копії заяв: заява № SAMDN6808 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 04 лютого 2013 року - 49 999,00 дол. США; заява № SAMDN6581 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 04 березня 2013 року - 49 999,99 дол. США; заява № SAMDN6798 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 04 березня 2013 року - 31 959,77 дол. США не свідчать про внесення позивачем на депозитні рахунки Банку вищевказаних грошей і не можуть бути віднесені до фінансових документів, якими мав би підтверджуватись факт виконання фінансових зобов`язань вкладника за депозитним договором (т. 1 а.с. 27-29).

Надані позивачем на підтвердження укладення депозитних договорів копії довідок ПАТ КБ «ПриватБанк» № 907386 від 01 жовтня 2013 року та № 1189408 від 03 лютого 2014 року не є належними доказами внесення позивачем коштів на депозитний рахунок банку, оскільки зазначені довідки не містять належної інформації щодо номерів рахунків та не містять підпису відповідальної особи банку (т. 1 а.с. 30-31).

Отже, районний суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі, оскільки позовні вимоги в цій частині заявлених вимог є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і заявлені позивачем ОСОБА_1 похідні вимоги про стягнення процентів, 3% річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України, пені за останніми заявленими позивачем депозитними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявленого позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у цій справі не вирішував питання розподілу судових витрат за розгляд справи судом касаційної інстанції.

При зверненні до суду із цим позовом позивач судовий збір не сплачував, посилаючись на те, що є споживачем, який на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-ХІІ звільняється від сплати судового збору за позовом, що пов`язаний з порушенням його прав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2017 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана, зокрема, фізичною особою, судовий збір встановлюється у розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 704.80 грн. (1762 грн. х 0.4)) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановлено обмеження - 8 810 грн).

Згідно із Законом України від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становив 1762 грн. Ціна позову становила 11 484 438, 68 грн., з яких: 436 163,23 долара США заборгованості за договорами депозиту та 39515, 52 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені.

За результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача 49 999, 99 доларів США депозитного вкладу, 20 333, 75 доларів США процентів (що складало еквівалент 1 845 557.34 грн.)та 7281,07 грн. трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, тобто позов задоволено на 16.13 % (1 852 838.41 грн. *100 % / 11 484 438, 68 грн.).

Таким чином, слід стягнути із відповідача на користь держави пропорційно до частини задоволених позовних вимог (16.13%) 1421.05 грн. судового збору за розгляд справи районним судом.

Також ПАТ «КБ «ПриватБанк» сплатив за подання апеляційної скарги - 14407,50 грн та за подання касаційної скарги - 19 210 грн. (т. 1 а.с. 179 т. 2 а.с. 167)

Тому, судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до частини відмови у задоволенні позовних вимог (83,87 %) у розмірі 12 083,57 грн. за розгляд справи апеляційним судом та 16 111.43 грн. за розгляд справи судом касаційної інстанції, сплата якого Банком підтверджується платіжними дорученнями, слід віднести за рахунок Державного бюджету України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) задовольнити частково і стягнути на його користь із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 49 999 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) доларів США 99 центів депозитного вкладу, 20 333 (двадцять тисяч триста тридцять три) доларів США 75 центів процентів за депозитним договором № SAMDN0366 від 06 вересня 2012 року і 7 281, 07 грн. 3% річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) на користь держави 1421 грн. 05 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 12 083,57 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом та 16 111.43 грн.судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 18 лютого 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова