ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року м. Чернівці

справа № 721/54/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Усманов Мурад Амірович, на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Стефанко У.Д.),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Чернівецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 19 серпня 2009 року порушено кримінальну справу №1599 по факту заволодіння посадовими особами ДП «Путильське лісове господарство» чужим майном шляхом зловживання службовим становищем, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

09 червня 2010 року його було затримано в порядку ст. 115 КПК України 1960 року, а 11 червня 2010 року постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці продовжено затримання, за підозрою у скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України до 8 діб, тобто до 17 червня 2010 року.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/37/22

17 червня 2010 року постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці йому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та утримання в СІЗО м. Чернівці ВДДУ ПВП в Чернівецькій області, а 18 червня 2010 року його відсторонено від займаної посади директора ДП «Путильське лісове господарство».

06 серпня 2010 року постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці строк тримання під вартою позивачу продовжено до 30 вересня 2010 року.

11 квітня 2011 року постановою Вижницького районного суду Чернівецької області кримінальну справу по його обвинуваченню за ч. 4 ст. 191, ч. З ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти.

Посилається на те, що він утримувався під вартою 10 місяців і 2 дні.

31 травня 2011 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області постанову Вижницького районного суду Чернівецької області від 11.04.2011 року щодо ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів.

16 грудня 2013 року вироком Вижницького районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні передбаченому ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю в його діях складів злочинів і по суду - виправдано. Міру запобіжного заходу обрану відносно ОСОБА_1 , підписку про невиїзд скасовано, який ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2014 року залишено без змін.

25 листопада 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2014 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

28 січня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2013 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі суддів.

13 січня 2016 року вироком Вижницького районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинувачені, передбаченому ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 358 КК України у зв`язку з недоведеністю участі у вчиненні злочину і по суду виправдано. Міру запобіжного заходу скасовано.

15 вересня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року залишено без змін.

29 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду залишено без змін вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року відносно ОСОБА_1 .

Разом з тим вказував на те, що 15 серпня 2011 року його було звільнено з посади директора ДП «Путильське лісове господарство" на підставі наказу Держкомлісгоспу України від 08.08.2011 року №473-к.

За період перебування під слідством у зв`язку з відстороненням від займаної посади, йому весь час не виплачувалась заробітна плата, яка станом на травень 2010 року складала 4262,50 гривень. Розмір не виплаченої заробітної плати за період перебування під слідством, а саме, з червня 2010 року по серпень 2011 року, складає 68797,28 гривень.

Зазначав, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральної шкоди, оскільки на сьогоднішній день посада керівника (директора) ДП «Путильське лісове господарство», подальша його кар`єра та ділова репутація в Управлінні лісового та мисливського господарства втрачена, як і довіра вищого керівництва Державного агентства лісових ресурсів України та Чернівецького обласного управління лісового та мисливського господарства. Через тривале кримінальне переслідування втрачена повага та авторитет серед оточуючих, громадськості, колишніх підлеглих та колег депутатів.

Безпідставно утримуючись тривалий час під вартою в СІЗО м. Чернівці, зазнав чималих душевних та моральних страждань, значних порушень життєвого укладу, так як втратив батька, здоров`я, кар`єру, авторитет та повагу серед керівництва та підлеглих, колег депутатів, односельчан та жителів району. завдану моральну шкоду оцінює у 3000000 гривень

Просив суд стягнути на його користь за рахунок державного бюджету шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку втрачений заробіток в розмірі 68797,28 гривень та компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 грн., також документально підтверджені витрати на правову допомогу адвоката.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , 68797,28 гривень відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку та 585 000 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Державна казначейська служба України, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Усманов Мурад Амірович, подали апеляційні скарги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, постановленого з порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України, мотивована тим, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, а саме постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (далі Постанова №4), згідно п.5 якої суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Тобто, право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства.

Посилається на те, що постановлення виправдувального вироку надало позивачу лише право ставити питання про відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону, однак позитивне рішення такого питання залежить від підтверджуючих фактів заподіяння позивачеві моральних страждань. Позивачем не надано підтверджуючих документів, щодо «порушення життєвих планів, усталеного способу життя, спричинення розслідуванням страждань та хвилювань, погіршення стану здоров`я тощо», а також докази, що саме притягнення позивача до відповідальності спричинило вищезазначені наслідки.

Посилаються на те, що позивачем не доведено тих обставин, що завдана моральна шкода стала наслідком наявності підстав, передбачених ст.ст.1,2 Закону, адже ОСОБА_1 лише перераховано обставини, у чому могла полягати моральна шкода, проте кожен зазначений у позовній заяві факт потребує окремого доказування. Доказів із приводу погіршення його стану здоров`я, ступені зниження престижу, ділової репутації, кількості часу та зусиль, необхідних для відновлення його попереднього стану то таких позивачем до суду не надано.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви, а відсутність мотивів та доказів заподіяння позивачеві моральних страждань, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру суперечить нормам права.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суду відсутній зв`язок між нібито встановленою моральною шкодою та її розміром. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди, це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Однозначно судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не враховано вимоги розумності та справедливості.

Разом з тим, посилається на те, що рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволені на суму 585 000 гривень, і така сума моральної шкоди належним чином не підтверджена і має характер удаваної, оскільки як вбачається із розміру мінімальної заробітної плати, сума моральної шкоди становить 444 800 гривень.

Щодо відшкодування втраченого заробітку, то суд першої інстанції безпідставно задовольнив такі вимоги, оскільки судом було порушені вимоги п.12 Положення №6/5/3/41, а саме в постанові не зазначено докладний розрахунок втраченого громадянином заробітку з посиланням на документи, на підставі яких проведено розрахунок. Судом при винесенні рішення було взято до уваги лише відповідь на адвокатський запит від 30.11.2020 року, що була надана ДП «Путильський лісгосп» №08/457 від 07.12.2020 року. В порушення вимог Положення №6/5/3/41 судом самостійно не було здійснено звернення до установи, де працював і був відсторонений від виконання обов`язків позивач.

Судом першої інстанції було допущено грубе порушення норм матеріального права при визначенні розміру втраченого заробітку.

Просить скасувати рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 11.11.2021 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Усманов Мурад Амірович, мотивує тим, що частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції таке відшкодування визначено у мінімальному розмірі встановленому законодавством.

Судом першої інстанції неправильно установлено фактичні обставини спричинення йому моральних страждань, оскільки прирівняв дану категорію справ виключно до всіх середньостатистичних випадків, без врахування конкретних індивідуальних обставин справи, особи та статусу позивача, негативного впливу на його життя та свідомість, значних порушень його життєвого укладу та отриманих моральних страждань, а також не відновлених прав.

Посилається на те, що безпідставно утримуючись тривалий час під вартою в СІЗО м. Чернівці, враховуючи при цьому, що він не був судимий та ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, як добропорядний громадянин зазнав чималих душевних страждань, пережив негативний вплив на життя та свідомість, через що, відбулись значні порушення його життєвого укладу. В результаті безпідставного кримінального переслідування та за час ізоляції від суспільства втратив батька, здоров`я, кар`єру, авторитет та повагу серед керівництва та підлеглих.

Зазначає, що будучи ув`язненим його здоров`я значно погіршилося, зокрема він захворів виразковою хворобою цибулини дванадцятипалої кишки та за час перебування в СІЗО постійно звертався за медичною допомогою з приводу даного захворювання і не тільки. Даний факт підтверджується відповідями СІЗО №2308 від 25.07.2010 року та №669 від 11.03.2011 року а також консультативним висновком Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи за вих.№893 від 28.07.2010 року.

Вважає, що моральна шкода в розмірі 3000000 гривень не є надмірно завищеною і не націлена на необґрунтоване збагачення, така сума відповідає принципу розумності та справедливості і є платою за безпідставне кримінальне переслідування. За таких умов висновки суду першої інстанції в цій частині є такими, що не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає зміні в щодо розміру відшкодування моральної шкоди, в решті є законним і обґрунтованим.

Просить суд змінити рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та визначити розмір моральної шкоди, що заявлений у позовних вимогах, а саме в сумі 3000000 гривень.

Правом подачі відзиву сторони не скористалися.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Усманов Мурад Амірович, Державної казначейської служби України, підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що права ОСОБА_1 протягом тривалого часу були обмежені через перебування позивача під слідством, а також в умовах ізоляції тривалий термін часу, що порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації звичок і бажань, а також вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і їх відношення до його особистості.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , просив суд на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статті 1176 ЦК України відшкодувати за рахунок Державного бюджету України заподіяну майнову шкоду у виді невиплаченого заробітку, за час відсторонення від посади по день звільнення, в розмірі 68797,28 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду, спричинену незаконним перебуванням під слідством, шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку коштів у розмірі 3 000 000 гривень.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 14.08.2008 року ОСОБА_1 згідно умов контракту був прийнятий на посаду директора ДП «Путильське лісове господарство» терміном з 14.08.2008 року по 13.08.2009 року (а.с. 61-63).

Згідно Контракту від 14.08.2009 року ОСОБА_1 був найнятий на посаду директора ДП «Путильське лісове господарство» терміном з 14.08.2009 року по 13.08.2011 року (а.с. 64-69).

19 серпня 2009 року постановою Управління служби безпеки України в Чернівецькій області порушено кримінальну справу №1599 по факту заволодіння посадовими особами ДП «Путильське лісове господарство» чужим майном шляхом зловживання службовим становищем, вчинене в особливо великих розмірах за ознаками злочину передбаченого ч.5 ст.191 КК України (а.с. 17).

09 червня 2010 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України 1960 року. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня 2010 року відкладено розгляд подання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовжено затримання ОСОБА_1 до 8 діб, тобто до 17 червня 2010 року (а.с.18).

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2010 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та утримання в СІЗО м. Чернівці ВДДУ ПВП в Чернівецькій області (а.с.19).

Згідно постанови Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області від 18.06.2021 року ОСОБА_1 відсторонено від займаної посади директора ДП «Путильське лісове господарство» (а.с.20-21).

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 серпня 2010 року строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до 30 вересня 2010 року (а.с.22-23).

11 квітня 2011 року згідно постанови Вижницького районного суду Чернівецької області №1-12/11 кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.4 ст.191, ч.3 ст.365, ч.2 ст.366 КК України повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу ОСОБА_1 змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено останнього з-під варти в залі суду ( а.с.24-30).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 31 травня 2011 року постанову Вижницького районного суду Чернівецької області від 11.04.2011 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів. Міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд залишено без змін (а.с.30-32).

Згідно вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2013 року ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні передбаченому ч.4 ст. 191, ч.3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю в його діях складів злочинів і по суду - виправдано. Міру запобіжного заходу обрану відносно ОСОБА_1 , підписку про невиїзд - скасовано.

13 січня 2016 року вироком Вижницького районного суду Чернівецької області ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинувачені, передбаченому ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 358 КК України у зв`язку з недоведеністю участі у вчиненні злочину і по суду виправдано, міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд скасовано (а.с.33-48).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.49-55).

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.56-59).

Таким чином ОСОБА_1 утримувався під вартою з 09.06.2010 року по 11.04.2011 року, тобто 10 місяців і 2 дні, а фактично позивач перебував під слідством і судом з 09.06.2010 року по 29.05.2018 року, тобто 7 років 11 місяців 20 днів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню, зокрема, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Сфера дії вказаного закону поширюється на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках відшкодовується (повертається), зокрема, майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Частинами другою, третьої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації, а постановлення виправдувального вироку надало позивачу лише право ставити питання про відшкодування шкоди, однак позитивне рішення такого питання залежить від підтверджуючих фактів заподіяння особі моральних страждань, є необґрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

За змістом пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України про те, що судом першої інстанції не враховано вимоги статті 137 ЦПК України, якою встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу та якими доказами це підтверджується, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши фактичні обставини справи, зробив правильний висновок про наявність передбачених Законом N 266/94-ВР підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, зазначивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом протягом 7 років 11 місяців 20 днів.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 210/5290/17 (провадження № 61-1228св20) зазначено, що «межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним, як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

На спростування доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби колегія суддів зазначає, що перебування ОСОБА_1 під слідством та судом майже 8 років, перебування його від вартою 10 місяців і 2 дні, порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим позивачу завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих ОСОБА_1 , наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності, справедливості та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 585 000, 00 грн.

Висновок суду першої інстанції щодо визначеного судом розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим.

Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що тривалим безпідставним перебуванням під слідством та судом, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів зазначає, що вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призведе до його збагачення, з урахуванням установлених у цій справі обставин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відшкодування завданої йому моральної шкоди, зводяться до незгоди із визначеної судом першої інстанції суми такого відшкодування, а саме в розмірі 585 000 гривень, і просив стягнути на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 3000 000 гривень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу заподіяної моральної шкоди, оскільки страждання, які зазнав ОСОБА_1 у зв`язку із незаконним перебуванням під вартою, слідством та судом, кримінальним переслідуванням, перебування у стані постійної емоційної напруги та стресу, приниженні його честі, гідності та ділової репутації перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача під час проведення слідства.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що розмір моральної шкоди визначений позивачем явно завищений, оскільки з огляду на докази надані на підтвердження такого розміру, а саме характеристики, клопотання депутатів місцевої ради про зміну запобіжного заходу, довідки про звернення позивача за медичною допомогою під час перебування в СІЗО, не є належними в частині обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, саме в такому розмірі.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачем не доведено причинний зв`язок смерті його батька з підстав його перебування в СІЗО, оскільки вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Однак, перебування позивача в ізоляції від суспільства на час смерті батька, що позбавило його реальної можливості бути присутнім під час його поховання, судом враховано при визначенні розміру моральної шкоди

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в частині стягнення з відповідача на його користь саме 3000 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, є очевидно завищеним, апелянтом не обґрунтовано належним чином співмірність заявленої до стягнення суми - засадам розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 585 000 гривень, є достатнім та таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України про порушення судом першої інстанції вимог п.12 Положення №6/5/3/41, а саме в постанові не зазначено докладний розрахунок втраченого громадянином заробітку з посиланням на документи, на підставі яких проведено розрахунок, то такі є підставними та обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення).

Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції, в порушення вимог закону, не проведено детального розрахунку втраченого ОСОБА_1 заробітку за час відсторонення його від роботи.

Як вбачається, із довідки ДП «Путильське лісове господарство» №08/111 від 11.02.202 року про доходи, загальна сума доходів ОСОБА_1 за період з січня 2010 року по червень 2010 року складає 24131 гривню 78 копійок.

На підставі пункту 8 Порядку № 100, розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 до вчинення щодо нього незаконних дій становить 8525 гривень (4262,5+4262,5), середньоденної заробітної плати 218 гривень 59 копійок (8525/39).

З урахуванням того, що ОСОБА_1 з 09 червня 2010 року по 14 серпня 2011 року не отримував заробітної плати, тобто протягом 296 робочих днів, на його користь підлягає стягненню 64702 гривні 64 копійки (296х218,59) на відшкодування майнової шкоди у виді втраченого заробітку.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

На підставі наведеного апеляційним судом розрахунку, рішення суду першої інстанції щодо розміру стягнутої суми на відшкодування майнової шкоди у виді втраченого заробітку підлягає зміні, та на користь ОСОБА_1 слід стягнути майнову шкоду у виді втраченого заробітку в розмірі 64702 гривні 64 копійки.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частину ухвали суду першої інстанції слід змінити».

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, в оскаржуваній частині рішення щодо стягнення моральної шкоди, ухваливши правильне по суті судове рішення, на вказане уваги не звернув, помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Зважаючи на викладене, резолютивну частину оскаржуваного судового рішення відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, Державної казначейської служби України, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, єдиного казначейського рахунку.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, щодо відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права

Підставними є обґрунтування апеляційної скарги Державної казначейської служби України, про відсутність у оскаржуваному рішенні розрахунку розміру відшкодування майнової шкоди у виді втраченого заробітку, тому з урахуванням проведеного апеляційним судом розрахунку, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, із стягненням такої шкоди в розмірі 64 702 (шістдесят чотири тисячі сімсот дві) гривні 64 копійки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування майнової шкоди у виді втраченого заробітку та порядку стягнення, з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , підлягає зміні в стягуваній сумі завданої майнової шкоди та в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, Державної казначейської служби України, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, єдиного казначейського рахунку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Усманов Мурад Амірович, задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року в частині розміру відшкодування майнової шкоди у виді втраченого заробітку та порядку стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 змінити, виклавши резолютивну частину судового рішення у такій редакції: «Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Чернівецької обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури - задовольнити частково. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 64 702 (шістдесят чотири тисячі сімсот дві) гривні 64 копійки на відшкодування майнової шкоди у виді втраченого заробітку та 585000 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 17 лютого 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк