КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року місто Київ.

Справа 757/26709/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2073/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року (у складі судді Писанця В.А., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 23 травня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики в розмірі 1 418 000 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 1 481 984 грн. 83 коп. та 3% річних в сумі 138 692 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.02.2016 року між ним та відповідачем було підписано договір позики про те, що він надав відповідачу в позику 1 418 000 грн. за умови повернення 01 квітня 2016 року. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 2 176 931, 44 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідач, через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилається на те, що надана позивачем розписка була написана нею під погрозами застосування фізичного насильства, що було підтверджено свідком ОСОБА_5 . З приводу вчинення такого насильства вона звернулась до поліції та СВ печерського РУ ГУ МВС України відкрито кримінальне провадження, яке зареєстроване в ЄДР 24 лютого 2016 року. На вказані обставини суд уваги не звернув та не надав цим доводам у рішенні жодної правової оцінки. Крім того, судом безпідставно не було надано правової оцінки тому, що позивач з вимогами до неї звернувся з пропуском строку позовної давності. В скарзі також наявні посилання на порушення судом норм процесуального права, не відповідність рішення суду вимогам ст. 263 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а сторона відповідача не скористалась своїм правом на подачу заяви про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_6 доводи скарги підтримав.

Представник позивача ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення районного суду не відповідає.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Спірні правовідносини регулюються главою 71 «Позика.Кредит.Банківський вклад» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2016 року відповідачка взяла у позивача 946 тисяч грн., 20 000 доларів , 27 тисяч грн. та 5 тисяч грн., які зобов`язалась повернути до 01 квітня 2016 року. Вказане підтверджується розпискою на а.с. 12.

Доводи відповідача про те, що вказана розписка була написана з застосуванням погроз та під тиском є недоведеними. Сам факт порушення кримінальної справи в 2016 році, ще не свідчить про доведеність вчинення протиправних дій та недійсність укладеного правочину.

В даній справі відповідач не заявляла вимоги про визнання недійсним договору на підставі ст. 231 ЦК України, вчиненого під впливом насильства. Не подано суду доказів, що такі вимоги, заявлено в межах іншої цивільної справи.

Отже апеляційний суд погоджується з доводами позивача про недоведеність вчинення правочину під впливом насильства.

Доводи апеляційної скарги в частині не відповідності рішення суду вимогам ст. 263 ЦПК України знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на те, що рішення суду першої інстанції не містить відображення доводів відповідача та мотивів суду з яких підстав вказані доводи судом не розглянуті.

Розпискою наданою позивачем підтверджено факт передачі грошей відповідачу.

На підтвердження виконання своїх зобов`язань по поверненню цих коштів відповідач суду жодного доказу не надала, а тому висновок суду про те, що права позивача порушені відповідає встановленим обставинам.

Однак, в порушення положень договору позики відповідач взяті на себе обов`язки не виконала, у зв`язку із чим і виникла заборгованість за договором позики.

Разом з тим, суд не звернув увагу, що позов подано позивачем з пропуском строку позовної давності.

За розпискою відповідач зобов`язана була повернути кошти до 01 квітня 2016 року.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на те, що позивач з позовом звернувся 23 травня 2019 року строк позовної давності пропущено.

З заявою про застосування позовної давності відповідач звернулась 03.12.2019 року, виклавши її у відзиві на позов, яка знаходиться на а.с. 52. Отже посилання у відзиві на відсутність заяви про застосування позовної давності спростовується матеріалами справи.

Позивач не звертався з заявою про поновлення строку позовної давності, а вважав, що не пропустив строк, так як відповідачка визнавала борг та наприкінці березня 2019 року повідмила що вона знаходиться за межами Києва і поверне борг у травні. Коли відповідач не виконала своєї обіцянки він одразу звернувся до суду.

Викладені позивачем в письмових поясненнях, наведені обставини з приводу пропуску строку ним позовної давності не доведені будь-якими доказами.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як вбачається з договору позики, який укладено між сторонами, кінцевий термін повернення боргу між сторонами визначено 01 квітня 2016 року. Відповідно строк позовної давності необхідно відраховувати з 02 квітня 2016 року.

Будь-яких доказів, які б свідчили про визнання відповідачем боргу матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи , що висновки суду не відповідають встановленим обставинам, порушені норми процесуального права , допущено не вірне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск позовної давності.

За правилом ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись наведеними нормами, та враховуючи, що апеляційний сул відмовляє в задоволенні позову, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 11715 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст.268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 11715 ( одинадцять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик