Провадження № 2/755/1007/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю - позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна» - Залевської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, остаточно просить суд: стягнути на свою користь з відповідачів - ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в порядку відшкодування загальної суми спричиненої матеріальної шкоди 482 734,70 грн, 100 000,00 грн моральної, а всього в сумі 582 734,70 грн та судові витрати в сумі 5 467,36 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.08.2017 ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем позивача «BMW-320», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до істотного механічного пошкодження транспортного засобу позивача та завдання матеріальних збитків. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Оскільки після ДТП автомобіль позивача самостійно не міг рухатися, позивач звернувся до ТОВ «АВТ Баварія Київ» з метою транспортування автомобіля та його зберігання на автостоянці, де він перебував до 11.09.2017, після чого автомобіль був транспортований за місцем проживання позивача. За вказані послуги позивач загалом сплатив 6 594,15 грн. Згідно зі Звітом № 427 про оцінку транспортного засобу від 26.09.2017, виконаного оцінювачем ФОП « ОСОБА_5 », вартість матеріального збитку, завданого позивачу, в результаті пошкодження його автомобіля при ДТП, складає 473 140,55 грн. За проведення оцінки позивачем сплачено 3 000,00 грн. Таким чином, загальна сума заподіяної позивачу ОСОБА_3 матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, складає 482 734,70 грн. Крім того, позивач зазнав моральних страждань, оскільки в результаті пошкодження автомобіля він не міг ним користуватися, що порушило ритм його життя, він та його близькі змушені були змінити свої життєві плани, що вимагало від позивача не лише додаткових матеріальних затрат, але і додаткових зусиль в організації його ритму роботи і життя, що викликало психологічну напругу. Як з`ясувалося з часом, цивільно-правова відповідальність відповідача як водія автомобіля «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_1 на час ДТП була застрахована як у ПрАТ «СК «ВУСО», так і у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Астахової О.О. від 24.11.2017 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ СК «Вусо», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

21.02.2018 до суду надійшов відзив відповідача ПрАТ СК «Вусо» на позовну заяву, з доказами на його обґрунтування, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову.

28.02.2018 представником відповідача ПрАТ СК «Вусо» - Юхименко Д.М. подано клопотання про витребування доказів, яке було задоволено 19.06.2018 ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання.

05.10.2018 від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 до суду надійшли відзив на позовну заяву та клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи. Відповідно до відзиву відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позову, огляду на його необґрунтованість та завищення розміру матеріальної і моральної шкоди, що не підтверджені належними доказами. Вважає, висновок суб`єкта оціночної діяльності не є належним та допустимим доказом матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, оскільки спеціаліст, який його склав, не був попереджений про кримінальну відповідальність, що викликає сумніви в об`єктивності такого доказу. Крім того, розмір матеріального збитку є значно завищеним. У позовній заяві позивач, заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів ПрАТ «СК «Вусо» та ОСОБА_3 в порядку відшкодування загальної суми спричиненої матеріальної шкоди 482 734,70 грн та 100 000,00 моральної шкоди, не уточнив яку саме частину вимог він пред`являє до кожного з відповідачів та у якому розмірі, однак предмет позову у цьому випадку є різним - в частині стягнення суми страхового відшкодування - зі страхової компанії та відшкодування шкоди, завданої винною у ДТП особою, у разі недостатності суми страхового відшкодування. Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована і в ПрАТ «СК «Вусо», і в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» і позивач звернувся до обох страховиків за отриманням страхового відшкодування, то матеріальна шкода у межах ліміту суми страхового відшкодування 100 000,00 грн не підлягає стягненню з відповідача-1. Щодо спричиненої моральної шкоди, то така позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною, позивачем не надано жодних доказів щодо спричиненої моральної шкоди та моральних страждань, яких він зазнав. Оскільки відповідач-1 ставить під сумнів висновок суб`єкта оціночної діяльності, ним заявляється клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи.

У зв`язку з надходженням до суду уточненої позовної заяви від 10.10.2018 ухвалою суду від 18.10.2018 прийнято відмову представника позивача Ткаченка І.М. від позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в частині позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО». Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - закрито.

Крім того, ухвалою суду від 18.10.2018 задоволено клопотання представника відповідача та призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи.

05.04.2019 з Київської незалежної судово-експертної установи надійшов висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 2765 від 14.04.2019.

Ухвалою суду від 15.04.2019 поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та призначено справу до підготовчого засідання. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

09.09.2019 до суду від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надійшли доповнення до відзиву, які сторона вважає за необхідне подати у зв`язку з надходженням висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «BMW-320», д.н.з. НОМЕР_2 становить 263 731,21 грн, а отже саме така сума є розміром реального матеріального збитку, який завдано позивачу, оскільки позивачем не надано жодних доказів відновлення ремонтом автомобіля. Оскільки позивач звернувся до обох страхових компаній за отриманням страхового відшкодування, то матеріальна шкода в межах ліміту страхового відшкодування 100 000,00 грн не підлягає стягненню з ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 17.12.2019 залучено до участі у цивільній справі в якості третіх осіб - ПрАТ СК «Вусо» та ПрАТ СК «ПЗУ Україна», яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

19.02.2020 представником позивача ОСОБА_1 подано заяву-клопотання про долучення позовної заяви у новій редакції з відмітками про її отримання третіми особами.

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва № 280 від 21.05.2020, відповідно до пункту 19 розділу VІІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 7.54 розділу VІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи та 22.05.2020 цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ПрАТ СК «Вусо», ПрАТ СК «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було передано у провадження судді Катющенко В.П., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2020.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П. від 26.05.2020 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ПрАТ СК «Вусо», ПрАТ СК «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, прийнято до свого провадження та призначено її до підготовчого судового засідання, з викликом учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

18.02.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПрАТ СК «Вусо», ПрАТ СК «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у прийняття якої судом було відмовлено ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2021 за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залучено до участі в справі співвідповідачів - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та прийнято заяву про уточнення позовних вимог від 18.02.2021. Відповідачам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

10.03.2021 до суду від представника відповідача ПрАТ СК «Вусо» - Шиліна В.А. надійшли відзив на позовну заяву (уточнення позовних вимог) від 18.02.2021 та клопотання про закриття провадження на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У відзиві зазначається, що дійсно між ПрАТ СК «Вусо» та ОСОБА_3 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6595794 від 11.05.2017, за умовами якого страховик взяв на себе зобов`язання, у випадку настання страхового випадку, відшкодувати завдану страхувальником шкоду третім особам при експлуатації автомобіля «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_1 . Крім того ПрАТ СК «Вусо» встановило, що транспортний засіб «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_1 був застрахованим у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно з полісом № АК/4697552 від 02.09.2016, який на момент ДТП був діючим. За повідомленням ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» від 27.11.2017 до них 14.08.2017 звернулася потерпіла сторона та на той час справа знаходилася у стані розгляду. Оскільки ОСОБА_3 при укладенні договору обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11.05.2017 не повідомив ПрАТ СК «Вусо» про діючий на той час поліс № АК/4697552 від 02.09.2016, то в силу вимог ч. 2 ст. 989 ЦК України укладений між ОСОБА_3 та ПрАТ СК «Вусо» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6595794 від 11.05.2017 є нікчемним. З огляду на викладене відповідач-2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог до нього.

30.03.2021 від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надійшов відзив.

Ухвалою суду від 23.11.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ПрАТ СК «Вусо» - Шиліна В.А. про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПрАТ СК «Вусо», ПрАТ СК «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в частині позовних вимог заявлених до відповідача ПрАТ СК «Вусо».

Крім того, у судовому засіданні ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача-1 про витребування доказів у відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2021 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло.

У судовому засіданні представник позивача - Ткаченко І.М. та позивач ОСОБА_1 підтримали заявлений позов та просили його задовольнити повністю, з підстав викладених стороною у заявах по суті справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» - Залевська Н.С. у судовому засіданні зазначила, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Toyota Camry», який мав на час страхування інший державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4697552, строком дії з 03.09.2016 по 02.09.2017. Лише під час розгляду цієї справи у суді страховик дізнався, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Toyota Camry» також була застрахована у ПрАТ СК «Вусо» за полісом № АК/4697552 від 11.05.2017, строком дії з 12.05.2017 по 11.05.2018, до якої позивач звернувся після настання ДТП. До ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за фактом ДТП від 14.08.2017 позивач з повідомленням про подію та заявою про виплату страхового відшкодування взагалі не звертався, а про цей факт відповідач-3 дізнався безпосередньо під час розгляду справи у суді. При цьому вимоги до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» щодо виплати страхового відшкодування позивачем були заявлені до страховика лише 01.03.2021 шляхом подання уточненої позовної заяви до суду. Відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Таким чином відповідач-3 не має правових підстав для виплати страхового відшкодування за полісом № АК/4697552. Позовна заява не містить жодних відомостей та доказів порушення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прав, свобод чи інтересів позивача, які зумовили позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Крім того, положеннями ЦК України та умовами договору страхування не передбаченого солідарного обов`язку відшкодування шкоди страховика та страхувальника, а навпаки відповідальність щодо виплати страхового відшкодування сітко розмежовується та не може бути солідарною. Вказане у сукупності, на думку представника відповідача-3, є підставою для відмови у задоволенні позову у частині стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суми страхового відшкодування.

Уповноважений представник відповідача ПрАТ СК «Вусо» у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 26.11.2021 представником відповідача ПрАТ СК «Вусо» - Шиліним В.А. до суду було подано клопотання про розгляд справи без участі відповідача ПрАТ СК «Вусо» та його представника, проти позовних вимог заперечує та просить залишити їх без задоволення.

Вислухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 14.08.2017 о 23 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Toyota Camry» д/н НОМЕР_1 , в м. Києві, по вул. Шептицького, здійснюючи поворот ліворуч із головної дороги на другорядну, не дав переваги в русі автомобілю «BMW 320» д/н НОМЕР_2 , що рухався в зустрічному напрямку по головній дорозі на зелений сигнал світлофору, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження автомобілів та завдало матеріальних збитків.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 по справі № 755/12511/17 ОСОБА_3 було визнано винним, зокрема у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с 36-37).

Станом на день розгляду справи постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 по справі № 755/12511/17 є такою, що набрала законної сили.

За нормою ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 6 цієї ж статті вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Власником пошкодженого у ДТП транспортного засобу «BMW 320» д/н НОМЕР_2 є позивач, ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 25).

Після ДТП ОСОБА_1 було сплачено ТОВ «АВТ Баварія Київ» 6 594,19 грн за автопослуги за транспортування автомобіля та його зберігання на СТО (т. 1 а.с. 38-39).

На замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності ФОП « ОСОБА_5 » була проведена оцінка транспортного засобу, за результатами якої складений звіт № 427 від 26.09.2017, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого позивачу, в результаті пошкодження його автомобіля при ДТП, складає 473 140,55 грн (т 1 а.с. 8-35). Вартість проведення оцінки складає 3 000,00 грн та була оплачена позивачем, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 16 від 26.09.2017 (т. 1 а.с. 40).

На підставі висновку експерта № 2765 від 14.03.2019 судової автотоварознавчої експертизи по цивільній справі № 755/17168/17, що була проведена Київською незалежною судово-експертною установою на виконання ухвали суду, судом установлено, що вартість матеріального збитку, з технічної точки зору, заподіяного власнику автомобіля марки «BMW 320І», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на момент ДТП - 14.08.2017, становить 263 731,21 грн. Вартість відновлювального ремонту (без врахування коефіцієнту фізичного зносу складових) - становить 489 601,28 грн (т.1 а.с. 146-172).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Toyota Camry», VIN (номер кузова, шасі) НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , на момент ДТП була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія № АК/6595794 від 11.05.2017, страховою компанією ПрАТ «СК «Вусо», строком дії з 12.05.2017 по 11.05.2018 (т. 1 а.с. 81, 82).

Крім того, установлено, що на момент ДТП, 14.08.2017, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Toyota Camry», VIN (номер кузова, шасі) НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_3 , була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія № АК/4697552 від 02.09.2016 страховою компанією ПрАТ СК «ПЗУ Україна», строком дії з 03.09.2016 по 02.09.2017, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, - 100 000,00 грн, франшиза 0 грн (т. 2 а.с. 145).

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Положеннями ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 (надалі - Закон № 1961-IV від 01.07.2004) передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п.п. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33 Закону № 1961-IV від 01.07.2004, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

12.09.2017 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Вусо» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 14.08.2017 та підчас якої його автомобіль «BMW 320» д/н НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження, внаслідок чого власник автомобіля зазнав матеріальних збитків (т. 1 а.с. 86-87).

У листі ПрАТ СК «ПЗУ Україна» №4289 від 29.11.2021 повідомляється про те, що за Полісом АК № 4697552 від 03.09.2016 потерпіла сторона за фактом ДТП, що сталася 14.08.2017, до Страховика станом на дату написання листа не зверталася, повідомлення та заява про виплату страхового відшкодування до Страховика не надходили (т. 2 а.с. 159).

У відповідності до п. 34.2 ст. 34 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За вимог ст. 29 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до п. 34.4 ст. 34 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

За нормою ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України.

У відповідності до п. 36.1, 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України страхувальник зобов`язаний: при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується.

Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.

Пункт 17.1 ст. 17 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 передбачає, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.

Отже, чинне законодавство дозволяє страхувальнику укладати декілька договорів страхування одного об`єкта з різними страховиками. У разі наявності на момент укладення договору страхування іншого чинного договору страхування того ж самого об`єкта від тих саме ризиків, страхувальник зобов`язаний повідомити про це страховика. Невиконання такого обов`язку тягне за собою нікчемність нового договору страхування (постанова Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 759/10739/16-ц (провадження № 61-16092св18)).

При цьому обов`язок доказування факту виконання вимог закону щодо повідомлення страховика про наявність іншого чинного договору страхування щодо того самого об`єкта покладається саме на страхувальника, який повинен діяти як добросовісно, так і обачно, оскільки відповідні обставини можуть істотно вплинути на можливість укладення договору, його умови і, зрештою, на можливість його виконання.

Положеннями ст. 20-1 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 передбачено умови чинності договору страхування у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з п.п. 20-1.1, 20-1.2 ст. 20-1 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність.

Страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (ст. 20-1 Закону № 1961-IV від 01.07.2004).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.07.2021 по справі № 712/13754/19 з огляду на положення ст.ст. 3, 5, 14, 21 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 щодо мети, об`єкта, обов`язковості та правової природи виду страхування, страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Тому, за відсутності інших перешкод, відповідний договір страхування може бути укладений, однак ризик, пов`язаний із неповідомленням страховика про наявність іншого чинного договору страхування, який має наслідком нікчемність наступного договору, може стосуватись страхувальника, який не виконав свій обов`язок.

Таким чином, судом установлено, що станом на момент вчинення ДТП, 14.08.2017, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 як водія автомобіля «Toyota Camry», VIN (номер кузова, шасі) НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_1 , не була застрахована у ПрАТ «СК «Вусо» на підставі Полісу № АК/6595794 від 11.05.2017 з підстав нікчемності такого договору, що у свою чергу виключає обов`язок страховика здійснити страхову виплату і виплатити страхове відшкодування.

У відповідності до пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування».

Аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку

Судом установлено та не заперечується стороною позивача, що ОСОБА_1 у строк, передбачений пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV від 01.07.2004, до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», з заявою про страхове відшкодування не звертався, а отже вимоги позивача щодо виплати страхового відшкодування без дотримання вимог, встановлених Законом, є таким, що суперечать нормам Закону, у зв`язку з чим суд доходить висновку про відсутність у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» обов`язку здійснити страхову виплату і виплатити страхове відшкодування за Полісом № АК/4697552 від 03.09.2016. При цьому, суд враховує, що позивачу до спливу річного строку достеменно було відомо про наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія № АК/4697552 від 02.09.2016 укладеного зі страховою компанією ПрАТ СК «ПЗУ Україна», однак вимоги до останньої позивач пред`явив після спливу більш ніж трьох років.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 роз`яснюється про те, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Судом установлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача-1, ОСОБА_3 , було завдано шкоду майну позивача.

У відповідності до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV від 01.07.2004 у страховика не виник обов`язок виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV від 01.07.2004).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе, у межах суми страхового відшкодування, виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди в межах суми страхового відшкодування.

Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 14-176цс18.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17. Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

Іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Таким чином, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, або у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, або ліміт відповідальності страховика не покриває такого повного відшкодування, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує ліміт відповідальності страховика, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та страховою виплатою (страховим відшкодуванням -лімітом відповідальності страховика).

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

Аналізуючи вищевикладені обставини, вирішуючи спір у межах заявлених позовних вимоги, беручи до уваги презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), враховуючи вимоги ст. 1187 ЦК України та встановлені обставини, відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів щодо обов`язку страховика, зокрема ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», виплатити позивачу страхове відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власникові наземних транспортних засобів № АК/4697552, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у частині стягнення з останнього 373 140,55 грн суми матеріального збитку, що є різницею між вартістю відновлювального ремонту автомобіля, що встановлена звітом № 427 від 26.09.2017, за вирахуванням суми, що складає ліміт відповідальності страховика за полісом № АК/4697552 (473 140,55 грн - 100 000,00 грн). Крім того, в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди з відповідача-1 на користь позивача підлягають стягненню витрати у сумі 6 594,15 грн, що були сплачені позивачем за транспортування та стоянку автомобіля. Суд дійшов висновку, що матеріальна шкода, спричинена позивачу внаслідок ДТП, не підлягає відшкодуванню відповідачем ПрАТ «СК «ВУСО» з огляду на нікчемність Полісу № АК/6595794, та не підлягає відшкодуванню відповідачем ПрАТ «СК «ПЗУ України» з огляду на недотримання позивачем вимог пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV від 01.07.2004.

Щодо стягнення з відповідача-1 на користь позивача завданої моральної шкоди суд дійшов наступного.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак позивач, посилаючись на те, що моральна шкода, завдана йому внаслідок неправомірних дій відповідача-1, виразилась у моральних стражданнях спричинених неможливістю користуватися належним автомобілем, що був пошкоджений, що порушило ритм життя його та близьких, у результаті чого він та його близькі змушені були змінити свої життєві плани, що вимагало від позивача не лише додаткових матеріальних затрат, але і додаткових зусиль в організації його ритму роботи і життя, що у свою чергу викликало психологічну напругу, - не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Разом із тим, суд визнає, що протиправні винні дії відповідача-1 дійсно завдали позивачу моральної шкоди, оскільки його права були порушені внаслідок пошкодження належного йому майна, і природно, що будь-яка особа у такій ситуації зазнає моральної шкоди, що виражається у душевних стражданнях, яких особа зазнає в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Отже, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, з огляду на ступінь вини відповідача, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовної вимоги стосовно розміру шкоди заявленого до відшкодування, як завдання моральної шкоди, шляхом зменшення відповідної суми зі 100 000,00 до 10 000,00 грн.

В порядку ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 437,35 грн (3 797,35 грн - судовий збір за позовну вимогу майнового характеру та 640,00 грн - судовий збір за позовну вимог про стягнення моральної шкоди).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 511, 526, 533-535, 625, 979 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 22, 33, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 8, 9 Закону України «Про страхування», ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ), Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» (, м. Київ вул. Казимира Малевича, 31), Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (, м. Київ вул. Січових Стрільців, 40) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду в сумі 379 734,70 грн, моральну шкоду в сумі 10 000 грн, судовий збір в сумі 4 437,35 грн, а всього 394 172 (триста дев`ятсот чотири тисячі сто сімдесят дві) гривні 05 (п`ять) копійок.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14.02.2022.

Суддя: