КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2451/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року , ухваленого під головуванням судді Букіної О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович про визнання договору недійсним,-

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір позики від 21 січня 2019 року, укладений між ним та ОСОБА_2 .

Вимоги обґрунтовує тим, що для реалізації комерційного проекту залучив ОСОБА_2 в якості інвестора, останній в свою чергу залучив ОСОБА_3 з метою отримання у нього коштів на реалізацію проекту.

В подальшому ОСОБА_2 повідомив про погрози фізичного характеру від ОСОБА_3 (який, як виявилось згідно сайту Центр дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку "Миротворець", підозрюється у вчиненні ряду злочинів) на фоні фінансових питань йому та ОСОБА_1 , а також їх сім`ям.

21 січня 2019 року ОСОБА_1 підписав оспорюваний договір позики на суму 485000 грн з метою відтермінування загрози.

13 червня 2019 року ОСОБА_3 разом із своїми охоронцями взяли ОСОБА_1 у заручники, наносили тілесні ушкодження (зламано три ребра), погрожували вбивством.

Зазначає, що договір підписано проти його волі унаслідок застосування психологічного тиску, а потім і фізичного впливу. Ані до, ані після підписання договору коштів не отримував.

Зазначає, що договір позики є безпроцентним, що зазначено в пункті 2а, проте в пункті 9 зазначено про нарахування інфляційного збільшення, пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, штрафні санкції в розмірі 3% річних за кожен день прострочення.

Вказує, що не було отримано згоди дружини на укладення договору.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на підстави позову, відсутність доказів, що підтверджують факт передачі коштів.

Зазначає, що оскільки сума позики становить 485000 грн, то такі кошти відповідно до статті 1087 ЦК України та постанови Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148 мали б бути переказані у безготівковій формі.

Вказує, що суд не надав оцінки доказам, що підтверджують звернення у день підписання договору за психіатричною допомогою.

Посилається на наявність між відповідачем і третьою особою тісних зв`язків, останні є засновниками декількох громадських організацій.

Представником відповідача адвокатом Короленко О.М. подано відзив на апеляційну скаргу. Посилається на те, що договір укладено з дотриманням вимог закону, грошові кошти передані до його підписання, призначення коштів - розширення бізнесу. При цьому на момент підписання договору ОСОБА_1 неправдиво зазначив адресу проживання та те, що не перебуває у шлюбі. Подальші дії позичальника дають можливість стверджувати, що він ухиляється від виконання зобов`язання. Звертає увагу на те, що посилання на факт насильства мало місце після укладення договору.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Короленко О.М. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Позивач в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на самоізоляції.

Колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача, ураховуючи, що згідно частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 21 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів в сумі 485000 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щековим Денисом Михайловичем та зареєстрований в реєстрі за №31.

Пунктом 1 договору передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність гроші в сумі 485000 грн, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві не пізніше 05 березня 2019 року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Пунктом 11 зазначено, що позичальник - з однієї сторони, та позикодавець - з другої сторони, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що: 1) у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; 2) розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; 3) при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення і були свідомо приховані ними; 4) цей договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; 5) цей договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжким обставин; 6) цей договір укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); 7) цей договір не приховує інший правочин (не є удаваним).

Відповідно до пункту 12 договору визначено, що позикодавець стверджує, що під час укладання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, що підтверджується його заявою, викладеної на окремому аркуші, який зберігається у справах нотаріуса, зміст якої доведено до позичальника.

Відповідно до пункту 13 договору позичальник стверджує, що під час укладання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, що підтверджується його заявою, викладеної на окремому аркуші, який зберігається у справах нотаріуса, зміст якої доведено до позикодавця.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував висновки тим, що вимоги є недоведеними належними та допустимими доказами. Відхиляючи доводи про безгрошовість договору, суд виходив з того, що згідно умов договору кошти були передані. В частині доводів щодо впливу ОСОБА_3 на факт укладення договору, суд виходив з того, що останній не є стороною оспорюваного правочину, а заява про вчинення ним кримінального правопорушення подана позивачем після укладення договору, а саме 13 червня 2019 року. Відхиляючи доводи в частині необхідності згоди подружжя, суд виходив з того, що укладений договір не стосується розпорядження майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1-4 статті 639 ЦК України:

1. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

2. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

3. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

4. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Положення цивільного законодавства щодо договірних зобов`язань, які засновані на письмовій формі, вимагають наявності документарних доказів для підтвердження факту виникнення правовідносин згідно із викладеними умовами.

Завдання суду під час вирішення договірних спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону.

Доводи в частині передбаченої у договорі умови про його безпроцентність з огляду на пункт 9, який передбачає нарахування інфляційного збільшення, пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, штрафні санкції в розмірі 3% річних за кожен день прострочення, апеляційний суд відхиляє, оскільки зазначене не дає дістав уважати про недійсність договору в цілому.

При цьому питання платності договору у вигляді сплати процентів за користування коштами та питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання є окремо врегульованими обов`язками позичальника. Якщо обов`язок сплати процентів за користування коштами, якщо такий передбачено, виникає унаслідок правомірного користування коштами у порядку визначеному договором, то передбачені у пункті 9 договору умови встановлюють відповідальність у разі порушення грошового зобов`язання і це не є платою за правомірне користування коштами протягом установленого строку.

Посилання в доводах апеляційної скарги на необхідність згоди іншого з подружжя не кореспондуються з характером правовідносин за оспорюваним договором.

Стаття 65 СК України, яка на думку позивача була недотримана, передбачає наступне:

1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції з посиланням на відповідні висновки Верховного Суду касаційного суду вірно установлено, що предметом договору не є розпорядження будь-яким майном подружжя.

Щодо застосування статті 1087 ЦК України, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Стаття 1087 ЦК України є відсилочною на постанову Правлінні НБУ від 29 грудня 2017 року №148 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні"

Передбачені у статті 1087 ЦК України та у наведеному Положенні правила про граничні суми розрахунків в усіх випадках стосуються розрахунків, учасником яких завжди виступає суб`єкт господарювання (юридична особа або фізична особа-підприємець).

Поняття "розрахунок" слід розглядати в контексті здійснення операції передачі коштів як платежу унаслідок будь-якого зобов`язання. Разом з тим, передача коштів від позикодавця позичальнику не є платежем.

Доводи в частині того, що кошти не були передані, спростовуються змістом договору позики , в якому зазначено, що передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Доводи скаржника щодо застосування положень статті 231 ЦК України відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Колегія суддів зазначає, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі №342/139/16-ц про визнання заповіту недійсним у зв`язку з тим, що його вчинено проти справжньої волі заповідача під впливом насильства з боку відповідача, викладено таку правову позицію щодо застосування статті 231 Цивільного кодексу України:

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 у справі №299/1523/16-ц за зустрічним позовом про визнання розписки недійсною, з огляду на те, що така розписка була написана під диктовку та психологічним тиском, викладено таку правову позицію щодо застосування статті 231 Цивільного кодексу України:

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України позивач має довести: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Щодо посилань скаржника на наявні кримінальні провадження, то відповідного судового рішення, якими були б установлені певні фактичні обставини, справа не містить. Як підставно звернув увагу суд першої інстанції, кримінальні провадженні ініційовані зі спливом 5 місяців від дати укладення договору і стосуються подій після укладення договору, тоді як для встановлення обставин вчинення особою правочину проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску передусім мають значення події до та на момент укладення оспорюваного правочину.

Щодо даних про записів в медичній карті амбулаторного хворого, то лікарем Комунального некомерційного підприємства "Клінічна лікарня "Психіатрія" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) констатовано про прийом ОСОБА_1 21 січня 2019 року та виявлення в нього симптомів порушення сну, періодичного безсоння, роздратованості та епізодичної тривоги.

Апеляційний суд звертає увагу, що такі симптоми діагностовано як періодичні та епізодичні, а ураховуючи дату укладення договору (19 січня 2019 року) та прийом лікаря (21 січня 2019 року), а також сам зміст інформації про здоров`я позивача, відсутні підстави уважати про доведеність належними та достатніми доказами факту психічного та фізичного впливу.

Дослідивши подані учасниками справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 231 ЦК України, оскільки належним та допустимих доказів на підтвердження таких обставин не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова