ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 671/727/21

Провадження № 22-ц/4820/280/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/727/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Волочиської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_4 , на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2021 року (суддя Ніколова С.В.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Волочиської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Лагуш (Республіка Португалія) у них з відповідачем народився син ОСОБА_5 .

Після переїзду позивача разом з сином до України, відповідач фактично відмовився від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з сином та не забезпечує його гармонійний розвиток.

Зазначає, що позивач має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням.

Посилаючись на те, що відповідач свідомо без поважних причин ухиляється від виховання сина, позивач просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покладено на Орган опіки та піклування Волочиської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків протягом одного року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вважає, що відповідач жодним чином не намагався брати участь у вихованні спільної дитини та впродовж 2021 року жодного разу не спілкувався з сином, про що достеменно підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки. На думку скаржника, в матеріалах справи наявні усі необхідні докази того, що відповідач нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує своїх батьківських обов`язків, що дає підстави дійти висновку про позбавлення його батьківських прав. Крім того, вважає, що відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини та прагнення здійснювати належне піклування сином, не спростував свідоме нехтування обов`язками батька відносно власного сина.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином. Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 та Волочиська міська рада подали клопотання про слухання справи у їх відсутність.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в Португалії (район Портімау округ Портімау) (а.с. 13).

З січня 2021 року сторони проживають окремо, відносин не підтримують. Син сторін ОСОБА_5 проживає з матір`ю, позивачкою у справі, в м. Волочиську Хмельницької області, а батько дитини, відповідач, проживає в м. Лагуш (Португалія).

Зазначені обставини визнаються учасниками справи.

08 червня 2021 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_8

16 червня 2021 року в м. Волочиську проведено ІХ засідання Виконавчого комітету Волочиської міської ради Хмельницької області, на якому затверджено висновок про доцільність та можливість позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35-37).

Відповідно до зазначеного висновку ОСОБА_3 , який зареєстрований в м. Волочиськ, з дитиною не проживає та, зі слів сусідів, перебуває за кордоном. Зі слів матері ОСОБА_1 , ОСОБА_3 батьківські обов`язки не виконує, вихованню дитини уваги не приділяє, не дбає про життя та здоров`я дитини. Матір ОСОБА_1 проживає разом з дитиною та майбутнім чоловіком ОСОБА_8 в м. Волочиськ. В результаті обстеження умов проживання дитини ОСОБА_5 встановлено, що дитина доглянута, охайно одягнута, продуктами харчування, одягом, взуттям забезпечена, санітарно-гігієнічні умови проживання відповідають нормам. Сім`я ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується з позитивної сторони. З цих підстав, орган опіки і піклування дійшов висновку про доцільність та можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаному висновку, правильно виходив з того, що такий висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, з урахуванням того, що він базується на поясненнях позивача, не містить достатнього обґрунтування доведеності тривалої винної поведінки батька, доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та мотивів такого рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, оскільки позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

З огляду на викладене, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач жодним чином не намагався брати участь у вихованні спільної дитини та впродовж 2021 року жодного разу не спілкувався з сином, є безпідставними, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина, оскільки він має рекомендаційний характер і оцінювався судом першої інстанції в сукупності з іншими доказами відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай