КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/23125/21

номер провадження: 22-ц/824/356/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року у складі судді Коваль О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова В.В., у якому просять витребувати від ОСОБА_3 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом: накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 ; заборони будь-яким способом і будь-яким особам виселення з квартири АДРЕСА_1 мешканців: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вселення третіх осіб в спірну квартиру до вирішення даної справи по суті.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 01 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказував, що після їх розлучення на підставі рішення суду вказана квартира була поділена між ними. Зазначав, що право власності на квартиру до 30 червня 2021 року було зареєстровано за ним (1/4 частина) та ОСОБА_2 (3/4 частини). Вказував, що спірна квартира вибула із їх власності поза їх волею, оскільки 30 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В.В. був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача ОСОБА_3 .

Зазначав, що з липня 2008 року по даний час у спірній квартирі разом з ним проживають: його колишня дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_6 , 1985 року народження, яка є інвалідом 2 групи і потребує постійного стороннього догляду та син ОСОБА_7 . Спірна квартира є єдиним житлом для ОСОБА_1 та його родини. Вказував, що 15 вересня 2021 року головний державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби Гуріна Д.І. прийняла постанови про відкриття виконавчих проваджень №66821669, №66821916, №66822338 на підставі дублікатів виконавчих листів, виданих згідно ухвали суду №759/12097/13-ц від 25 серпня 2021 року про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 . 29 вересня 2021 року виконавцем Гуріною Д.І. в рамках даних виконавчих проваджень були прийняті постанови про заміну сторони виконавчого провадження, відповідно до яких публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» було замінене на правонаступника - ОСОБА_3 , який вимагає усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, вживає заходів по виселенню в примусовому порядку. Відповідач може продати спірну квартиру третім особам, що призведе до порушення прав позивачів на користування житлом та ускладнить або навіть призведе до неможливості виконати рішення, а саме, повернути квартиру попереднім власникам. Заявник вказував, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

З урахуванням наведеного та приймаючи до уваги, що заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті, ОСОБА_1 просив його заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не надано достатніх доказів намагання відповідача реально відчужити спірну квартиру. Мотиви заяви про забезпечення позову базуються на припущеннях позивача, тоді як належних та допустимих доказів реальних намірів продажу суду не надано. Крім того, забезпечення позову шляхом заборони виселення ОСОБА_1 та інших осіб із спірної квартири та шляхом заборони вселення в неї третіх осіб у даному випадку є неможливим, оскільки з наданої суду постанови державного виконавця Святошинського ВДВС у місті Києві про відкриття виконавчого провадження вбачається, що на виконанні ВДВС перебуває рішення Святошинського районного суду міста Києва про виселення позивачів та інших осіб з цієї квартири, а тому забезпечення протилежного в рамках поданого позову не є можливим.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано достатніх доказів намагання відповідача реально відчужити спірну квартиру, оскільки накладення арешту на спірну квартиру та заборона виселення на час розгляду справи в суді є співмірними заходами забезпечення позову про витребування квартири з чужого незаконного володіння. Обставини вибуття вказаної квартири із власності позивачів викладені в позові, подальший її продаж банком відповідачу свідчить про обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Вказує, що суд не звернув уваги на те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача та його родини, існують обґрунтовані побоювання про можливість повторного незаконного відчуження спірної квартири без волі позивачів у справі. Відповідач буде мати можливість відчужити квартиру третім особам, що призведе до необхідності подачі нового позову до нового власника.

Представник відповідача - адвокат Мельничук І.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що у квітні 2014 року позивачі зверталися до суду позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. про визнання недійсним свідоцтва, посвідченого 27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5167, дублікату свідоцтва, визнання недійсною постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості, визнання недійсним акта державного виконавця, скасування державної реєстрації права власності за ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на об`єкт нерухомості - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, змінено, викладено їх мотивувальну частину у редакції постанови Верховного Суду. Тобто, резолютивна частина рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року (відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ) залишена без змін. Зазначає, що вказаною постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року встановлено, що 30 листопада 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки і розірвання кредитного договору - задоволено частково. Розірвано кредитний договір № 4 від 09 жовтня 2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1 014 290 грн 41 коп. та 1 820 грн 00 коп. судових витрат, а всього - 1 016 110 грн 41 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зазначає, що 25 травня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва на виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист. У ході проведення виконавчих дій ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві арештовано та передано на реалізацію майно боржника, а саме, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу ВП №29081938 від 23 травня 2012 року та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу, затвердженого в.о. начальника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 23 травня 2012 року, видано свідоцтво, відповідно до якого спірна квартира на праві власності належить ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Тобто, 23 травня 2012 року право власності на спірну квартиру набуто ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Вказує, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року у справі №759/12097/13-ц задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян з предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили.

Крім того, зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання спірної квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та поділ майна.

Вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 червня 2021 року новим власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Право власності ОСОБА_3 на квартиру зареєстроване у передбаченому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Наголошує, що заявник ОСОБА_1 уже протягом 10 років не є власником спірної квартири, однак продовжує оскаржувати будь-які процесуальні дії та зловживаючи процесуальними правами, заявляє безпідставні позови.

З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

У постанові від 05 лютого 2020 року справі № 490/3925/19 (провадження № 61-13546св19) Верховний Суд дійшов висновків, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Також Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2021 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова В.В., у якому просять витребувати від ОСОБА_3 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 .

Також 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом: накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 ; заборони будь-яким способом і будь-яким особам виселення з квартири АДРЕСА_1 мешканців: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вселення третіх осіб в спірну квартиру до вирішення даної справи по суті.

Разом з тим, встановлено та підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що у квітні 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ВДВС Святошинського РУЮ у місті Києві, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В., в якому просив визнати недійсним свідоцтво, посвідчене 27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстроване в реєстрі за № 5167, дублікат свідоцтва, серія та номер 16, виданий 04 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом, визнати недійсним постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у ВП № 29081938 від 23 травня 2012 року, виданої ДВС Святошинського РУЮ у місті Києві та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 23 травня 2012 року.

Дана справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, у задоволенні вказаних вище позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, змінено та викладено їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови Верховного Суду. Тобто, резолютивну частину рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін.

Вказаною вище постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року встановлено, що 30 листопада 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки і розірвання кредитного договору задоволено частково. Розірвано кредитний договір № 4 від 09 жовтня 2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1 014 290 грн 41 коп. та 1 820 грн 00 коп. судових витрат, а всього - 1 016 110 грн 41 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також встановлено та підтверджується даним Єдиного державного реєстру судових рішень, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року у справі №759/12097/13-ц позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян з предмету іпотеки - задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили.

Крім того, встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі № 759/8038/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та поділ майна.

З наявної у матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 червня 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.28-29).

Наведені вище обставини свідчать про те, що право власності на спірну квартиру відповідач набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а позивачі не є власниками спірної квартири, що встановлено вказаними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили. Тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру не сприятиме ефективному захисту прав позивачів в межах предмету спору у даній справі.

Отже, установивши вказані вище обставини, оцінюючи обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову та доказів, наданих ним в обґрунтування таких доводів, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Також колегія суддів враховує, що забезпечення позову повинно застосовуватися з урахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження прав відповідача, що узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має можливість відчужити спірну квартиру третім особам, є припущеннями заявника, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно до положень ст.81 ЦПК України. Інший за змістом висновок буде суперечити правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18) про те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Водночас у заяві відсутні дані про те, що відповідач ОСОБА_3 вчиняє дії що реалізації належного йому на праві власності спірного нерухомого майна чи підготовчі дії до його реалізації і таких доказів заявник суду не надав.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким способом і будь-яким особам виселення із спірної квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вселення третіх осіб в спірну квартиру до вирішення даної справи по суті, виходячи з такого.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 (абз1.) постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Як зазначалося вище, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року у справі №759/12097/13-ц виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили.

За таких обставин, забезпечення позову шляхом заборони будь-яким способом і будь-яким особам виселення з квартири АДРЕСА_1 мешканців: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вселення третіх осіб в спірну квартиру, фактично призведе до зупинення виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, що суперечить принципу обов`язковості виконання рішення суду та вказаним вище роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: