ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6754/20

Головуючий у першій інстанції Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/23/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Патук А.А.

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

час проголошення рішення 15 год. 37 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 5 листопада 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому, уточнивши у подальшому свої вимоги, просила:

- визнати спільним майном подружжя: квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 , вартістю 1 137 750 грн; самохідно-моторне прогулянкове судно «Онега», 1985 року випуску, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », вартістю 13 000 грн; самохідно-моторне прогулянкове судно «Южанка», 1970 року випуску, державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », вартістю 27 750 грн; самохідно-моторне прогулянкове судно «Крим», 1974 року випуску, державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », вартістю 236 000 грн; двигун «SUZUKI» номер НОМЕР_4 , вартістю 89430 грн;

- поділити майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири та на двигун «SUZUKI» загальною вартістю 658 305 грн;

- у власності відповідача залишити 1/2 частину квартири та самохідно-моторне прогулянкове судно «Крим» загальною вартістю 804 875 грн;

- стягнути з відповідача на її користь різницю вартості 1/2 частки зайво отриманого спільного майна в сумі 73 285 грн; вартість 1/2 частини самохідно-моторного прогулянкового судна «Онега» в сумі 6 500 грн та вартість 1/2 частини самохідно-моторного прогулянкового судна «Южанка» в сумі 13 875 грн.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що з 28 грудня 2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, але наразі справа за її позовом про розірвання шлюбу перебуває в Деснянському районному суді м. Чернігова. Під час подружнього життя за спільні кошти сторонами придбано наведене у позовній заяві майно, яке знаходиться у користуванні відповідача. Оскільки на сьогоднішній день угоди про добровільний поділ майна не досягнуто, вважає, що спільне майно підлягає розподілу за запропонованим нею варіантом.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в частині поділу нерухомого майна залишено без розгляду (а.с. 164).

Рішенням від 27 жовтня 2021 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав двигун «SUZUKI» номер НОМЕР_4 спільною сумісною власністю подружжя. Визнав за ОСОБА_1 право власності на двигун «SUZUKI», номер НОМЕР_4 . Стягнув з ОСОБА_1 на користь відповідача грошову компенсацію 1/2 частини вартості двигуна «SUZUKI» у розмірі 44 715 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням від 10 листопада 2021 року Новозаводський районний суд м. Чернігова задовольнив заяву представника відповідача адвоката Марченко Н.І. про відшкодування судових витрат та стягнув з позивачки на користь ОСОБА_2 понесені на професійну правничу допомогу витрати у розмірі 2 267,33 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалені судові рішення незаконними, постановленими з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням матеріальних норм, просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 10 листопада 2021 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про недоведеність факту виникнення у відповідача права власності на спірні моторні човни у період спільного проживання сторін у шлюбі та відповідно неможливість їх розподілу як спільного майна подружжя.

Позивачка зазначає, що районний суд, пославшись на Порядок ведення Державного суднового реєстру України та Суднової книги України, фактично визнав належність спірних моторних човнів на праві власності відповідачу, проте, без відповідної правової підстави та мотивувань, не посилаючись на докази, зробив хибний висновок про те, що майно придбано не у шлюбі та виключив його з поділу.

Звертає увагу на ту обставину, що правовстановлюючі документи на судна, придбані у період шлюбу, залишилися у відповідача, що надало йому можливість у період слухання справи відчужити два з них. ОСОБА_2 не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, не навівши доказів придбання спірних моторних суден до шлюбу або за особисті кошти. Стороною відповідача заявлялось клопотання про призначення експертизи для визначення точної вартості спірного майна, що, на переконання позивачки, свідчить про визнання ОСОБА_2 човнів такими, що підлягають поділу.

Посилається на недотримання районним судом приписів ст. 142 ЦПК України, відповідно до яких позивачці мало бути повернуто 50 відсотків судового збору, сплаченого за позовну вимогу про розподіл двох транспортних засобів, від якої вона відмовилась у ході розгляду справи.

У наданому відзиві представник відповідача адвокат Марченко Н.І. посилається на законність судового рішення та необґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обґрунтовуючи відзив, представник відповідача зазначає, що лише набуте подружжям під час шлюбу майно відповідно до ст.ст. 328, 334, 368 ЦК України та ст. 60 СК України підлягає поділу між ними в рівних частках, чого у справі не встановлено. Позивачка безпідставно посилається на факт реєстрації річкових суден у період шлюбу. як на факт (момент) виникнення права власності на це майно, оскільки згідно з вищенаведеними нормами закон не пов`язує момент виникнення права власності на об`єкти рухомого майна з моментом будь-якої спеціальної реєстрації (обліку) деяких видів такого майна.

Звертає увагу на ту обставину, що стороною позивача не надано документів щодо підстав та дати набуття у власність спірних об`єктів рухомого майна, ОСОБА_1 лише посилалася на факт реєстрації суден в період шлюбу, не зазначаючи жодних конкретних обставин набуття спірних суден у власність відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що спірне майно двигун « ІНФОРМАЦІЯ_1 » набуте у період шлюбу, і, враховуючи те, що двигун не є складовою частиною безпосередньо визначеного моторного човна та може бути вільно відокремлений від нього без завдання шкоди самому двигуну, може бути окремим об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя. З урахуванням положень глави 26 ЦК України, а також заявленої позивачкою вимоги щодо визнання саме за нею права власності на спірний двигун, проти чого не заперечував відповідач, суд дійшов висновку про необхідність визнання права власності за ОСОБА_1 та стягнення з неї на користь відповідача половини вартості двигуна.

Відмовляючи в частині вимог щодо поділу рухомого майна, районний суд зазначив, що стороною позивача не доведено факту виникнення у відповідача права власності на спірні моторні човни саме у період їх спільного проживання у шлюбі, оскільки реєстрація суден у Судновій книзі України здійснюється на підставі вже наявного документу, що підтверджує право власності, і є правовою підставою саме для набуття права плавання під Державним прапором України, а не виникнення права власності на нього.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що сторони з 28 грудня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 (а.с. 4).

За даними ЄДРСР, наявними у відкритому доступі, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (справа № 750/5612/20).

У позові ОСОБА_1 просила визнати спільним майном подружжя, набутим у період шлюбу, самохідно-моторне прогулянкове судно «Онега», 1985 року випуску, самохідно-моторне прогулянкове судно «Южанка», 1970 року випуску, самохідно-моторне прогулянкове судно «Крим», 1974 року випуску, та двигун «SUZUKI» номер НОМЕР_4 .

Стороною відповідача факт придбання двигуна «SUZUKI» у період проживання у шлюбних стосунках не заперечувався.

У листі Державної служби морського та річкового транспорту України (морська адміністрація) міститься інформація про зареєстровані плавзасоби, а саме: в Судновій книзі України 18 червня 2003 року зареєстровано самохідно-моторне прогулянкове судно «Онега», 1985 року випуску, реєстраційний номер «УЧЕ-539-К», власником є ОСОБА_2 ; 21 червня 2005 року зареєстровано самохідно-моторне прогулянкове судно «Южанка», 1970 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_2 », власником є ОСОБА_2 ; 12 травня 2011 року зареєстровано самохідно-моторне прогулянкове судно «Крим», 1974 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_3 », двигун Suzuki № НОМЕР_4 , власником є ОСОБА_2 (а.с. 14).

У наданому Державною службою морського та річкового транспорту України на ім`я відповідача повідомленні від 20 листопада 2020 року міститься інформація про те, що документи, які стали підставою для реєстрації 12 травня 2011 року самохідно-моторного прогулянкового судна «Крим» з реєстраційним номером «НІГ-1565-К» за ОСОБА_2 , до Морської адміністрації не передавались (а.с. 68).

Звернувшись до суду з позовом про визнання рухомого майна об`єктом спільної власності подружжя та проведення його розподілу, ОСОБА_1 зазначала, що у період подружнього життя з ОСОБА_2 за спільні кошти були придбані три самохідно-моторних прогулянкових судна та двигун, проте після припинення сімейних стосунків врегулювати питання поділу майна з чоловіком у добровільному порядку не вдається.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 372 ЦК України наголошує, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частини 4 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації (п. 25 постанови).

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 2001 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2020 року розірвано.

Стверджуючи про придбання самохідно-моторних суден та двигуна у період шлюбу, ОСОБА_1 зазначала, що самохідно-моторне прогулянкове судно «Онега», 1985 року випуску придбано за договором купівлі-продажу від 18 червня 2003 року, самохідно-моторне прогулянкове судно «Южанка», 1970 року випуску придбано за договором купівлі-продажу від 21 червня 2005 року, а самохідно-моторне прогулянкове судно «Крим», 1974 року випуску, разом з двигуном «SUZUKI» придбано за договором купівлі-продажу від 12 травня 2011 року. Наведених правовстановлюючих документів на підтвердження цих доводів ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду стороною позивача не надано.

Постановою КМУ від 26 вересня 1997 року № 1069 затверджено Порядок ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України, яким встановлено перелік суден, які підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України (п. 12 Порядку), та перелік суден, які підлягають реєстрації у Судновій книзі України (п. 33 Порядку).

Відповідно до п. 34 Порядку реєстрація у Судновій книзі України здійснюється на підставі письмової заяви судновласника, зразок якої затверджується Мінінфраструктури. До заяви додаються, у тому числі: копія документа, що підтверджує право власності на судно, а для суден, придбаних через торговельні установи або від суб`єктів підприємницької діяльності, - документ про купівлю-продаж; сертифікат малого судна або технічний паспорт, або керівництво з експлуатації на судні, або інший документ, виданий класифікаційним товариством, що підтверджує основні технічні характеристики судна; документ, що підтверджує сплату зборів за реєстрацію судна та видачу суднових документів; копія документа, що посвідчує особу власника та його громадянство. На підставі поданих документів відповідний орган державної реєстрації вносить до Суднової книги України дані про судновласника та судно, що реєструється (п. 39 Порядку).

Аналізуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що реєстрація судна у Судновій книзі України проводиться на підставі вже наявного у особи правовстановлюючого документа, тобто час реєстрації судна у Судновій книзі України не є тотожним часу набуття особою права власності на об`єкт рухомого майна. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що з реєстрацією судна у Судновій книзі його власник лише отримує свідоцтво про право плавання під державним прапором України, цілком відповідає п. 6 Порядку ведення Державного суднового реєстру України і Суднової книги України.

За змістом наявного у справі листа Державної служби морського та річкового транспорту України (морська адміністрація) в Судновій книзі України 18 червня 2003 року зареєстровано самохідно-моторне прогулянкове судно «Онега», 1985 року випуску; 21 червня 2005 року зареєстровано самохідно-моторне прогулянкове судно «Южанка», 1970 року випуску; 12 травня 2011 року зареєстровано самохідно-моторне прогулянкове судно «Крим», 1974 року випуску двигун НОМЕР_6 . Власником всіх зазначених суден зареєстрований ОСОБА_2 .

Наведена інформація свідчить лише про те, що 18 червня 2003 року, 21 червня 2005 року та 12 травня 2011 року ОСОБА_2 зареєстрував вже належні йому на праві власності три судна, проте, не може підтверджувати факт набуття останнім такого права власності у період шлюбу з позивачкою. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснював, що придбав всі спірні судна ще під час першого шлюбу до одруження з ОСОБА_1 , проте не може надати правовстановлюючі документи на них у зв`язку з тим, що в ході їх подальшої реєстрації у Судновій книзі надавав не копії документів, що посвідчують право власності, а їх оригінали.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно послався на те, що з огляду на рік випуску човнів: «Онега» 1985, «Южанка» 1970, «Крим» 1974, позивачкою не доведено обставин виникнення у відповідача права власності на них саме у період шлюбу.

За змістом ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (постанова від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).

Всупереч наведеному, позивачкою не надано як суду першої інстанції, так і апеляційному суду жодних належних доказів на підтвердження доводів позову, зокрема, тієї обставини, що три самохідно-моторних прогулянкових судна, які вона просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, були придбані та набуті у власність відповідача саме у період зареєстрованого шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач клопотав про призначення експертизи з метою визначення вартості рухомого майна, а отже визнавав його спільним, не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки, користуючись наданими процесуальними правами, ОСОБА_2 заперечував визначену позивачкою вартість суден, що не спростовує висновку суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження факту набуття майна у шлюбі. Апеляційний суд зважає також на те, що з доданих ОСОБА_1 до позову роздруківок з інтернет-сайтів щодо вартості човнів (а.с. 15-17) неможливо визначити рік їх випуску, а отже не можна дійти висновку про те, що позивачкою надано докази вартості аналогічного майна.

Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення районним судом процесуальних норм та не вирішення питання про повернення позивачці 50 відсотків судового збору, сплаченого за вимогу про поділ транспортних засобів, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи вбачається, що у первісній позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати спільним майном подружжя, у тому числі, транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», 2006 року випуску вартістю 255 300 грн, та транспортний засіб марки «ВАЗ 2121», 1984 року випуску вартістю 69 375 грн (а.с. 2-3). В ході судового розгляду позивачка відмовилась від позовних вимог в частині поділу транспортних засобів та у письмовій заяві просила повернути їй 50 відсотків судового збору, сплаченого за ці вимоги, що становить 1 623, 38 грн (а.с. 87-88).

У той же час, районний суд всупереч процесуальному закону клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 та повернення судового збору не вирішив. Апеляційний суд позбавлений можливості вирішити наведене клопотання, оскільки такими повноваженнями на підставі ч. 2 ст. 142 ЦПК України суд апеляційної інстанції наділений лише у разі відмови позивача від позову на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку. ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутись до суду першої інстанції з відповідною заявою, в тому числі і щодо повернення судового збору, з огляду на те, що питання судом першої інстанції не вирішено.

Зазначаючи про необхідність скасування додаткового рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2021 року, яким пропорційно до задоволених вимог було стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 267,33 грн, скаржниця не наводить доводів, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість цього рішення, а відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У зв`язку з відсутністю підстав для скасування рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування додаткового рішення цього суду від 10 листопада 2021 року.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 10 листопада 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року.

Головуюча: Судді: