Проваження № 22-ц/824/2948/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 08 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юніко Фінанс», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним окремих положень додатку до договору про відступлення права вимоги,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Солом`янського районного суду м.Києва перебувала вказана справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Юніко Фінанс», ПАТ «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання недійсним окремих положень додатку до договору про відступлення права вимоги.

Позивачка ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги тим, що 05 вересня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого банк надав їй кредит у розмірі 37000 доларів США зі строком повернення 05 вересня 2023 року. В цей же день 05 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею і банком укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким вонапередала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а також між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено окремі договори поруки.

Вказувала, що 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за укладеними з ним кредитним та забезпечувальними договорами ПАТ «Дельта Банк», який у свою чергу 16 вересня 2020 року відступив право вимоги за вказаними договорами на користь ТОВ «Фінансова компанія «Юніко Фінанс».Вважає, що укладений між відповідачами ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» договір відступлення права вимоги є договором факторингу. З урахуванням того, що згідно кредитного догвоору врна має сплачувати платежі у валюті - доларах США, то новий кредитор ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» повинен мати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, яка у нього відсутня, а відтак договір факторингу порушує вимоги закону. У зв'язку з наведеним просила визнати недійсним п.634 додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № 2305/к/1 від

- 2 -

16 вересня 2020 року, укладений між відповідачами.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 09 серпня 2021 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 08 листопада 2021 року провадження у справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Ухвала суду мотивована тим, що даний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Не погоджуючись із ухвалою, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність визначення спірних правовідносин та порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована тим, що судом невірно визначено предмет спору. Так, суд виходив з того, що предметом спору є визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного між юридичними особами, а тому згідно п.1 ч.1 ст.20 ГПК України спір належить до господарської юрисдикції з урахуванням постанови Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19. Такі посилання є невірними, бо у справі № 910/17433/19 інші обставини, а саме наявність спору щодо правочину, укладеного в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між юридичними особами. В даній справі суд не врахував, що позивачка звернулася на захист своїх прав як споживача фінансвоих послуг.

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Юніко Фінанс» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу і правомірно закрив провадження у справі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, суперечать судовій практиці Верховного Суду по цьому питанню та не спростовують висновків суду про підвідомчість справи господарським судам.

ВідповідачПАТ «Дельта Банк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_5 адвокат Лисенко Л.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 08 листопада 2021 року як незаконну.

Відповідачі належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд виходив з того, що предметом позову є визнання недійсним п.634 додатку № 1 «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами» до договору № 2305/К/1 про відступлення прав вимоги від 16 вересня 2020 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Юніко Фінанс», а відтак згідно п.1 ч.1 ст.20 ГПК України даний спір належить до юрисдикції господарських судів.

Проте, колегія суддів не може погодитисяз такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи і тягнуть порушення правил юрисдикції загальних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції

- 3 -

України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125 Конституції),так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 492/1519/15-ц).

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст.20 ГПК України. При цьому, у вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, потрібно керуватися ознаками, наведеними у ст.3 ГПК України.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України та ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суб'єктний склад учасників справи, так і на суть права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 492/1519/15-ц).

Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що у цій справі позивачка звернулася до суду з позовом як фізична особа, та оспорює правомірність відступлення на користь ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» прав вимоги за укладеним з нею договором про надання споживчого кредиту. Тобто спірні правовідносини стосуються захисту її прав як споживача фінансових послуг.

При цьому, позивачка не є підприємцем, спір не стосується корпоративних відносин, між сторонами відсутні господарські правовідносини, спір не грунтується на відносинах забезпечення виконання основного зобов'язання та не пов'язаний з банкрутством жодного з учасників.

- 4 -

За таких обставин цей спір, ініційований позивачкою щодо захисту (як вона вважає) її прав споживача фінансових послуг, за критеріями суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин, належить до юрисдикції суду загальної юрисдикції та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц за позовом фізичної особи до ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт селлінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,де залишаючи без змін судові рішення про задоволення позовних вимог, Велика Палата вказала, що до суду з позовом звернувся позивач - фізична особа, яка ставила питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між двома юридичними особами, і яка хоч і не була стороною цього договору, проте є заінтересованою особою, оскільки вважає, що укладеним договором порушено її права та законні інтереси власника майна. Отже, виходячи з вищезазначених положень норм ЦПК України та ГПК України в редакціях, чинних на час розгляду справи судами, спір, що виник між сторонами, де позивачем є фізична особа, а відповідачами - юридичні особи, щодо недійсності договору купівлі-продажу за суб`єктним складом є цивільно-правовим, а його розгляду підлягає суду загальної юрисдикції.

Така судова практика є сталою і міститься у цілому ряді постанов Верховного Суду, в тому числі у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 760/10469/20, де скасовуючи судові рішення про закриття провадження у справі за позовом фізичних осіб до ТОВ «Бора» і ТОВ «Дайтона груп» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, Верховний Судзазначив, що цей спір, ініційований фізичними особами на захист їх земельних прав, за критеріями суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин, належить до юрисдикції суду загальної юрисдикції та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому посилання суду першої інстанції в ухвалі на постанову Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19, на підтвердження правильності закриття провадження у справі, що переглядається, не є релевантними, оскільки у наведеній справі, встановлені інші фактичні обставини, а самеіснує спір щодо правочинів, укладених для виконання зобов`язань за кредитними договорами, сторонами яких є юридичні особи. У цій справі Верховний Суд вказав, що між сторонамиіснує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, і цей спір виник з іпотечних та кредитних правовідносин за участю юридичних осіб, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно п.1 ч.1 ст.20 ГПК України (п.п.15,16 постанови у справі № 910/17433/19).

Тоді як у даній справі, спірні правовідносини виникли з іншого договору - договору відступлення прав вимоги і його оскарження пов`язане із захистом права позивачки як споживача фінансових послуг. При цьому основне зобов`язання кредитний договір був укладений між позивачкою як споживачем та банком, що виключає підстуність спору за цим договором господарським судам зап.1 ч.1 ст.20 ГПК України.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Суд наведених обставин не врахував і необгрунтовано закрив провадження у справі.

Доводи відповідача ТОВ «ФК «Юніко Фінанс», викладені у відзиві на апеляційну скаргу про правомірність посилання на постанову Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19 колегія суддів відхиляє як безпідставні із викладених вище підстав.

Аргументи відзиву відповідача про те, що суб'єктний склад сторін оспорюваного

- 5 -

правочину, якими є виключно юридичні особи свідчить про наявність юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи, є необгрунтованими, оскільки як вище вказувалося критеріями розмежування судової юрисдикції є не тільки суб'єктний склад правовідносин, як помилково вважає відповідач, а слід враховувати предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Решта доводів відзиву ТОВ «ФК «Юніко Фінанс» апеляційний суд не аналізує, оскільки вони фактично не стосуються юрисдикції, а стосуються правомірності вимог позивачки, що встановлюється судом при вирішенні спору по суті та ухваленні рішення.

Згідно ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв'язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального, що призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 08 листопада 2021 рокускасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: