ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1604/22 Справа № 205/718/19 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Новокодацького району у місті Дніпрі, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, про зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку у попередній, визначений технічним паспортом технічний стан та встановити між співвласниками порядок користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Новокодацького району у місті Дніпрі, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, про зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку у попередній, визначений технічним паспортом технічний стан та встановити між співвласниками порядок користування житловим будинком.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 3/8 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння перебувало у спільній частковій власності без виділення часток в натурі. Позивачка зазначала, що не має до належного їй нерухомого майна вільного доступу, фактично ним не володіє, не користується, та розпорядитись на свій розсуд не може через дії іншого співвласника. Таким співвласником інших 5/8 часток домоволодіння є відповідач ОСОБА_2 .

Позивачка вказувала, що рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 20.12.2016 року її позовні вимоги задоволено частково, а саме: усунуто перешкоди у користуванні 3/8 часток домоволодіння, що створювалися відповідачем позивачу, її синові ОСОБА_3 , вселено позивача разом з членами її сім`ї у спірне домоволодіння.

Позивачка наголошувала, що у період одноособового володіння та користування домоволодінням, відповідачем здійснені реконструкція будинку та незаконне будівництво. Зокрема, внаслідок перепланування: житлова площа будинку зменшена з 34,8 кв.м. до 29,8 кв.м., тобто на 5 кв.м. (замість трьох житлових кімнат є дві житлові кімнати); кухня площею 12,5 кв.м. переобладнана під прихожу з такою ж самою площею; кімната площею 4,9 кв.м. переобладнана під санвузол площею 4,0 кв.м.; сіни площею 6,6 кв.м. та комора площею 3,1 кв.м. переобладнані під кухню площею 9,5 кв.м.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: зобов`язати відповідача відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у попередній, визначений технічним паспортом від 20.10.1983 року технічний стан, а саме: переобладнати в А-1 приміщення 1-5 за технічним паспортом ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке визначене у технічному паспорті від 20.10.1983 року, як приміщення 1-6, у житлову кімнату; поділити житловий будинок та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі між співвласниками, згідно до одного із запропонованих судовою будівельно-технічною експертизою варіантів, присвоївши об`єктам нерухомості реєстраційні номери квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 , припинити право спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ; встановити за позивачем право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 .

До початку розгляду справи по суті позивачка змінила предмет позову, про що подала суду відповідну заяву, в якій просила суд: зобов`язати відповідача відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у попередній, визначений технічним паспортом від 20.10.1983 року технічний стан, а саме: переобладнати в А-1 приміщення 1-5 за технічним паспортом від 23.06.2011 року, яке визначене у технічному паспорті від 20.10.1983 року, як приміщення 1-6, у житлову кімнату; встановити між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядок користування спільним житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення позивачці у користування згідно до технічного паспорту від 20.10.1983 року приміщення 1-6 площею 4,9 кв.м. та 1-4 площею 8,5 кв.м., а відповідачу приміщення 1-5 площею 21,4 кв.м., інші приміщення у будинку А-1, а саме: 1-1,1-2,1-3, 1-7, літню кухню Б, сараї б, Д, Е. уборну В, гараж Ж, огорожі та споруди № 1-4 залишити у спільному користуванні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядок користування спільним житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення ОСОБА_1 у користування згідно до технічного паспорту від 23.06.2011 року приміщення 1-3 площею 8,4 кв.м., а ОСОБА_2 приміщення 1-4 площею 21,4 кв.м., інші приміщення у будинку А-1, а саме: 1-1 площею 9,5 кв.м., 1-2 площею 12,5 кв.м., 1-5 площею 4,00 кв.м., 1-6 площею 3,00 кв.м. залишено у спільному користуванні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та закрити в цій частині провадження у справі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка вже подавала позов до нього про встановлення порядку користування житловим будинком, і у задоволенні якого їй було відмовлено.

Відзив на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2013 року (справа № 2/205/1264/13) визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.12,14).

28 січня 2016 року право власності позивачки на вказане нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 13112283, що підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т.1 а.с.13).

17 червня 2016 року позивачка ОСОБА_4 змінила своє прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Співвласником інших 5/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 , який набув речове право на таке майно в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_8 (3/8 частки) та ОСОБА_9 (1/4 частки), що підтверджується вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2013 року (справа № 2/205/1264/13).

Після набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на частку у спірному домоволодінні ним було здійснено переобладнання частини такого приміщення, у тому числі приміщення 1-6 (житлова кімната) у будинку А-1 було переобладнано у приміщення 1-5 (санвузол), добудована веранда а-1 площею 3 кв.м. Вказана обставина підтверджується матеріалами технічної інвентаризації від 23.06.2011 року (т.1 а.с.33, зворотній бік).

Судом також встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачеві у користуванні 3/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Зокрема, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2016 року усунуто ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_10 перешкоди в користуванні 3/8 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та малолітнього сина ОСОБА_3 в домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 вирішено скасувати і в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування домоволодінням залишено без задоволення. В решті вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін та набуло чинності у передбаченому процесуальним законом порядку.

Вказане судове рішення фактично не виконано, у позивачки через перешкоди, що створюються відповідачем, відсутня можливість володіти та користуватись таким нерухомим майном.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 3077/3078-19 від 18.03.2020 року була встановлена обставина неможливості поділу в натурі вказаного житлового будинку.

Задовольняючи частково позовні вимоги та встановлюючи порядок користування спільним житловим будинком, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку спірні правовідносини не стосуються поділу майна з припиненням права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у попередній стан, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не представлено будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, що вказане переобладнання приміщення 1-6 (житлова кімната) у будинку А-1 у приміщення 1-5 (санвузол) є таким відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам, або істотно порушує будівельні норми і правила. Як і не представлено доказів того, що відповідача компетентним органом у сфері архітектурно-будівельного контролю було притягнуто до юридичної відповідальності за здійснення такого переобладнання.

Однак, колегія суддів не може погодитися у повному обсязі з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно роз`яснень, що містяться у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користуванням приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: 1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем чітко визначено випадки, у яких належний позивач має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2021 року у справі № 354/628/16-ц (провадження № 61-11108св20) зроблено висновок, що «у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. […] Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою».

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у попередній, визначений технічним паспортом від 20.10.1983 року технічний стан, а саме: переобладнати в А-1 приміщення 1-5 за технічним паспортом від 23.06.2011 року, яке визначене у технічному паспорті від 20.10.1983 року, як приміщення 1-6, у житлову кімнату.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Пунктами 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Судом апеляційної інстанції установлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого 19.01.1984 року старшим державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1-313, домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1967 року, посвідченого нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 5-4729, зареєстрованого в БТІ 20.07.1967 року за № 187-102 (т.1 а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене домоволодіння.

19 січня 1984 року старшим державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. було видано ОСОБА_8 , як дружині, що пережила чоловіка ОСОБА_9 , свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 1-313, на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

19 січня 1984 року старшим державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване в реєстрі за № 1-315, в рівних частках на ім`я дружини ОСОБА_8 та сина - ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного домоволодіння, тобто по 1/4 частині кожному (т.1 а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8 . Після її смерті відкрилась спадщина на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 : 1/2 частина (належала спадкодавцю як дружині, що пережила чоловіка) + 1/4 частина (успадкована після смерті ОСОБА_9 ) = 3/4 частини.

Іншу 1/4 частину вищезазначеного домоволодіння отримав - ОСОБА_2 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 були її діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які належним чином прийняли спадщину, оскільки проживали зі спадкодавцем на час її смерті, фактично вступили в управління спадковим майном і успадкували по 3/8 частині спірного домоволодіння (3/4 : 2 = 3/8).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2001 року визнано ОСОБА_5 померлим, датою смерті вважати ІНФОРМАЦІЯ_2 . 08.07.2002 року відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина на 3/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги за законом після його смерті є донька - ОСОБА_4 , яка належним чином прийняла спадщину оскільки проживала зі спадкодавцем на час його смерті.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2013 року (справа № 2/205/1264/13) визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.12,14).

28 січня 2016 року право власності позивачки на вказане нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 13112283, що підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т.1 а.с.13,14).

17 червня 2016 року позивачка ОСОБА_4 змінила своє прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Співвласником інших 5/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 , який набув речове право на таке майно в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_8 (3/8 частки) та ОСОБА_9 (1/4 частки), що підтверджується вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2013 року (справа № 2/205/1264/13).

Після набуття відповідачем права власності на частку у спірному домоволодінні ним було здійснено переобладнання частини такого приміщення, у тому числі приміщення 1-6 (житлова кімната) у будинку А-1 було переобладнано у приміщення 1-5 (санвузол), добудована веранда а-1 площею 3 кв.м. Вказана обставина підтверджується матеріалами технічної інвентаризації від 23.06.2011 року (т.1 а.с.33, зворотній бік).

Також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2016 року усунуто ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_10 перешкоди в користуванні 3/8 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та малолітнього сина ОСОБА_3 в домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15-17).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування домоволодінням залишено без задоволення. В решті вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін та набуло чинності у передбаченому процесуальним законом порядку.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка, звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку у попередній, визначений технічним паспортом від 20.10.1983 року технічний стан, зобов`язана була обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами, що реконструкція будинку внаслідок протиправних дій відповідача призвело до порушення її суб`єктивних прав.

Однак, позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення її прав унаслідок здійсненої відповідачем реконструкції належного йому будинку, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивачки пояснили суду, що вона не проживає в спірному домоволодінні з 1998 року, після того як зник безвісті її батько ОСОБА_5 , та по теперішній час.

Щодо позовних вимог про встановлення між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядку користування спільним житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення позивачці у користування згідно до технічного паспорту від 20.10.1983 року приміщення 1-6 площею 4,9 кв.м. та 1-4 площею 8,5 кв.м., а відповідачу приміщення 1-5 площею 21,4 кв.м., залишивши інші приміщення у будинку А-1, а саме: 1-1,1-2,1-3, 1-7, літню кухню Б, сараї б, Д, Е. уборну В, гараж Ж, огорожі та споруди № 1-4, у спільному користуванні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Звертаючи до суду з позовом, позивачка просила суд, зокрема, встановити між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядок користування спільним житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділити позивачці у користування згідно до технічного паспорту від 20.10.1983 року приміщення 1-6 площею 4,9 кв.м. та 1-4 площею 8,5 кв.м., а відповідачу приміщення 1-5 площею 21,4 кв.м., інші приміщення у будинку А-1, а саме: 1-1,1-2,1-3, 1-7, літню кухню Б, сараї б, Д, Е. уборну В, гараж Ж, огорожі та споруди № 1-4 залишити у спільному користуванні.

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення про встановлення між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядку користування спільним житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділення ОСОБА_1 у користування згідно до технічного паспорту від 23.06.2011 року приміщення 1-3 площею 8,4 кв.м., а ОСОБА_2 приміщення 1-4 площею 21,4 кв.м., залишивши інші приміщення у будинку А-1, а саме: 1-1 площею 9,5 кв.м., 1-2 площею 12,5 кв.м., 1-5 площею 4,00 кв.м., 1-6 площею 3,00 кв.м., у спільному користуванні, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства і змагальності процесу.

Колегія суддів звертає увагу, що на час набуття позивачкою права власності на спірне домоволодіння, яке зареєстровано за нею 28.01.2016 року, був чинним технічний паспорт від 23.06.2011 року, а тому вимога позивачки про встановлення між співвласниками порядку користування спільним житловим будинком у відповідності до технічного паспорту від 20.10.1983 року, коли вона не була його власником, є безпідставною та не доведеною.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку у попередній, визначений технічним паспортом технічний стан та встановити між співвласниками порядок користування житловим будинком, не підлягають задоволенню, як не обгрунтовані.

Щодо вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 3 частиною першою статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З наявного в матеріалах справи рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2016 року у справі № 205/10515/14-ц вбачається, що ОСОБА_1 заявляла вимогу про встановлення між співвласниками порядку користування спірним житловим будинком у відповідності технічного паспорту від 23.06.2011 року.

У цій же справі, ОСОБА_1 заявила вимогу про встановлення між співвласниками порядку користування спірним житловим будинком у відповідності технічного паспорту від 20.10.1983 року.

Отже, позовні вимоги у справі № 205/10515/14-ц та в цій справі не є тотожними.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Новокодацького району у місті Дніпрі, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, про зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом вчинення дій щодо повернення самочинно реконструйованих приміщень у житловому будинку у попередній, визначений технічним паспортом технічний стан та встановити між співвласниками порядок користування житловим будинком відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко