Провадження № 22-ц/812/340/22 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Миколаїв Справа 489/2478/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представника боржника - ОСОБА_1 ,

приватного виконавця - Булахевіча С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якої складено 21 грудня 2021 року, за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення судових витрат, таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2021 року представник заявниці ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа № 489/2478/15-ц, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 11 січня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у розмірі 10 100 грн таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з повним погашенням боргу за виконавчим документом 23 вересня 2020 року, в якій також просив зупинити виконання за вказаним виконавчим документом та стягнути з Акціонерного товариства (далі - АТ «УкрСиббанк») на користь ОСОБА_2 безпідставно одержані у виконавчому провадженні № 62029545 грошові кошти за виконавчим документом (листом) № 489/2478/15-ц, виданим 11 січня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

Заяву мотивовано тим, що додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 жовтня 2019 року по цивільній справі № 489/2478/15-ц стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 20 200 грн, тобто з кожного по 10 100 грн.

На підставі цієї постанови, 11 січня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 489/2478/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у розмірі 10 100 грн.

Вказаний виконавчий лист було направлено стягувачем на примусове виконання приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Булахевічу С.В., який 08 травня 2020 року відкрив виконавче провадження № 62029545. Між тим, постанову про відкриття провадження ОСОБА_2 не отримувала, отже їй не було відомо про факт відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з неї витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у розмірі 10 100 грн, (докази того, що приватний виконавець таку постанову боржниці направляв - відсутні).

На виконання зазначеної вище додаткової постанови Миколаївського апеляційного суду, 23 вересня 2020 року ОСОБА_2 сплатила стягувачу АТ «УкрСиббанк» 20 200 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, які згідно платіжного доручення № 17031923 від 11 березня 2019 року Банк витратив на проведення експертизи у справі. Вказане платіжне доручення повинно знаходитися в матеріалах справи № 489/2478/15-ц.

Але, як з`ясувалося пізніше, в квитанції касир банку помилково вказав призначення платежу як «погашення судового збору згідно платіжного доручення № 17031923 від 11 березня 2019 року». Проте ця обставина не спростовує факт сплати ОСОБА_2 стягнутих на користь банку згідно додаткової постанови Миколаївського апеляційного суду від 04 жовтня 2019 року 20 200 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи по справі № 489/2478/15-ц.

Отже, з 23 вересня 2020 року стягувачу за виконавчим листом № 489/2478/15-ц, виданим 11 січня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва стало достоменно відомо про повне виконання боржником вказаної вище додаткової постанови апеляційного суду.

Але про добровільне виконання боржником 23 вересня 2020 року у повному обсязі виконавчого листа № 489/2478/15-ц у виконавчому провадженні № 62029545 стягувач приватного виконавця не повідомив. У свою чергу, боржниця про відкриття вказаного виконавчого провадження повідомлена не була, у зв`язку з чим, виконавче провадження залишається відкритим та заборгованість зазначена у виконавчому листі продовжує стягуватися приватним виконавцем на користь АТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва у цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, місцевий суд виходив із того, що припинення обов`язку боржника ОСОБА_2 відбулося після початку примусового виконання судового рішення та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. Разом з цим Закон України «Про виконавче провадження» містить вимоги, дотримання яких є обов`язковим для закінчення виконавчого провадження у тих випадках, коли судове рішення виконано у спосіб іншій, ніж зазначено у виконавчому документі.

З огляду на наведене та враховуючи, що припинення обов`язку боржника ОСОБА_2 відбулося після початку примусового виконання судового рішення, районний суд вважав відсутніми правові підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 432 ЦПК України, а тому відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 , з якою звернувся до суду її представник ОСОБА_1 .

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 в особі свого представника Матвєєнко І.Ю., подала апеляційну скаргу, де посилаючись на обставини викладені нею в заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, просила скасувати оскаржену ухвалу суду та задовольнити її заяву.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що рішення суду (додаткова постанова) про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на проведення експертизи по цивільній справі № 489/2478/15-ц було виконано нею у повному обсязі 23 вересня 2020 року, тому обов`язок боржників за вказаною додатковою постановою апеляційного суду та за виданими на її підставі виконавчими документами, відсутній повністю у зв`язку з його добровільним виконанням, що документально підтверджено.

Відмовляючи в задоволенні її заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції правильно встановив факт припинення обов`язку боржника, але зробив висновок про те, що оскільки припинення обов`язку боржника відбулося після початку примусового виконання судового рішення - відсутні правові підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у розумінні вимог статті 432 ЦПК України.

Однак такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та є наслідком помилкового тлумачення положень процесуального закону та положень ЦК України.

Отже, Законом прямо передбачена можливість визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню під час проведення виконавчих дій за відповідним виконавчим листом, за яким відкрито виконавче провадження, та на цій підставі закінчення виконавчого провадження. Аналогічний висновок зробив Миколаївський апеляційний суд у цій справі у постанові від 22 липня 2021 року.

Тому таких перешкод, на які посилається суд, відмовляючи у задоволенні заяви боржника, чинне законодавство не містить.

До того ж, таке визнання буде відповідати балансу інтересів як стягувача, так і боржника.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Якщо стягнення за таким виконавчим документом вже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про суму відрахувань, виданої ОСОБА_2 . Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 09 грудня 2021 року, за період з вересня 2020 року по грудень 2021 року (включно), з її пенсії на користь стягувача АТ «УкрСиббанк» у виконавчому провадженні № 62029545 було відраховано 5 865,40 грн, отже у боржника виникло право вимагати стягнення з банку на свою користь безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В. доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Доводи відзиву мотивовано тим, що поданням заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та сплатою заборгованості, оминаючи виконавче провадження, ОСОБА_2 намагається уникнути сплати основної винагороди, яка є обов`язковою до сплати відповідно до статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 7 статті 31 зазначеного Закону приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Адже наслідком невиконання судового рішення є примус до його виконання. При цьому цілком природно, що боржник має нести відповідальність за невиконання судового рішення у добровільному порядку - в період від набрання рішенням чинності і до початку його примусового виконання. У Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» така відповідальність передбачена у вигляді сплати основної винагороди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ «УкрСиббанк» доводи апеляційної скарги не визнало, просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи відзиву мотивовано тим, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу того, що сума 5 865,40 грн, яку вона просить стягнути з АТ «УкрСиббанк», була перерахована Банку.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області від 09 грудня 2021 року № 15779-15873/К-02/8-1400/21, який надано ОСОБА_2 до своєї заяви, стягнуті кошти у рамках ВП 62029545 перераховуються на рахунок приватного виконавця Булахевіча С.В.

Доказів перерахування стягнутих коштів від приватного виконавця Булахевіча С.В. до АТ «УкрСиббанк» матеріали справи не містять.

Також, при з`ясуванні обставин, щодо отримання у рамках ВП 62029545 стягнутих коштів, було встановлено, що у рамках зазначеного виконавчого провадження АТ «УкрСиббанк» 27 жовтня 2020 року було отримано суму у розмірі 168,00 грн, а 28 жовтня 2020 року зазначена сума була повернута приватному виконавцю.

Відзив на апеляційну скаргу від іншого боржника ОСОБА_3 на день розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

За приписами частин 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, здійснення взаєморозрахунків, відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту скасовано, ухвалено у справі нове судове рішення. Позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 вересня 2006 року в загальному розмірі 56 914.53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03 квітня 2015 року становить 1 393 354 грн 15 коп., яка складається з основного боргу - 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно 1 355 003 грн 11 коп., заборгованості за процентами - 1 566.53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351 грн 03 коп., а також пеню в сумі 11 273 грн 01 коп. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі 9 135 (дев`ять тисяч сто тридцять п`ять) грн за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій, тобто з кожного по 4 567 грн 50 коп. Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод до договору, іпотечного договору та договору поруки залишено без змін.

Додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 жовтня 2019, стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» витрати, пов`язані із проведення експертизи у розмірі 20 200 грн., тобто з кожного по 10 100 грн.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у частині вирішення первісних позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28 вересня 2006 року у загальному розмірі 56 095,88 швейцарських франків, яка складається з основного боргу 55 348 швейцарських франків та відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 747,88 швейцарських франків, а також пеню у розмірі 9 851,12 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2018 року у не скасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня2019 року залишено без змін.

11 січня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по вищевказаній справі видано виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_2 , на користь АТ «УкрСиббанк» витрат, пов`язаних із проведенням експертизи у розмірі 10 100 грн.

08 травня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. відкрито виконавче провадження № 62029545 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» витрат, пов`язаних із проведенням експертизи у розмірі 10 100,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В від 26 липня 2020 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , які вона отримує в Головному управлінні пенсійного фонду України в Миколаївській області та які відраховуються у розмірі 20 % від виплати загальної суми боргу 11 610,00 грн.

На виконання додаткової постанови Миколаївського апеляційного суду, ОСОБА_2 сплачено стягувачу АТ «УкрСиббанк» 20 200,00 грн витрат пов`язаних з проведенням експертизи, що підтверджується квитанцією № 4 від 23 вересня 2020 року. Проте у графі призначення платежу зазначено в рахунок погашення судового збору відповідно до платіжного доручення № 17031923 від 11 березня 2019 згідно кредитного договору № 583 за позичальником ОСОБА_2 .

Згідно листа Головного управління пенсійного фонду України в Миколаївській області від 09 грудня 2021 за вих. № 15779-15873/К-02/8-1400/21, стягнення з ОСОБА_2 пенсійної виплати проводяться на підставі постанови від 26 липня 2020 року ВП № 62029545, направленої приватним виконавцем Булахевічем С.В. Починаючи з вересня 2020 року стягнення проводиться по 20 % від суми пенсії, що належить до виплати до погашення заборгованості починаючи з вересня 2021 року, початковий борг становить 11 610,00 грн. Залишок боргу станом на 01 січня 2022 року становить 5 865,40 грн. Стягнуті кошти перераховуються на рахунок приватного виконавця Булахевіча С.В., що підтверджується довідкою про відрахування з пенсійної виплати 02 грудня 2021 за вих. № 1400-0403-8/80730.

За результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП станом на 17 листопада 2021 року, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. перебуває виконавче провадження № 62029545 за боржником ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судове рішення може виконуватися добровільно особою, на яку покладено його виконання, а якщо особа добровільно не виконує рішення, воно має бути виконано в примусовому порядку.

За загальним правилом, рішення суду виконується після набрання ним законної сили. Особа може виконати рішення суду добровільно:

-з моменту набрання рішенням суду законної сили;

-до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною 2 статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі винайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Приписами статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Обґрунтовуючи свої вимоги, боржник у заяві зазначала, що 23 вересня 2020 року вона добровільно сплатила стягувачу розмір судових витрат, які підлягали стягненню з неї за судовим рішенням.

Як встановлено судом першої інстанції виконавче провадження було відкрито 08 травня 2020 року та приватним виконавцем розпочато примусове виконання судового рішення. Зокрема, 26 липня 2020 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , які вона отримує в Головному управлінні пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Отже станом на 23 вересня 2020 року судове рішення щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» судових витрат у розмірі 10 100 грн виконувалося примусово приватним виконавцем за заявою стягувача.

Приписами частини 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторони виконавчого провадження зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник фізична особу також про зміну місця роботи.

З пояснень приватного виконавця Булахевіча С.В. в суді апеляційної інстанції встановлено, що ні боржник ОСОБА_2 , ні стягувач АТ «УкрСиббанк» не повідомляли приватного виконавця про сплату боржником 23 вересня 2020 року на користь стягувача 20 200 грн.

Отже аналізуючи вищевказані норми та встановлені обставини суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що добровільність виконання судового рішення боржником має місце тільки до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, не є обов`язковою умовою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Аргументи скарги про те, що ОСОБА_2 не знала та не отримувала копію постанови про відкриття виконавчого провадження є неприйнятними, з огляду на те, що бездіяльність приватного виконавця щодо не надіслання копії постанови про відкриття виконавчого провадження, боржником не оскаржувалася та протиправною не визнавалася, в липні 2020 року винесена постанова приватного виконавця про звернення стягнення на пенсію боржника на підставі якої здійснювалися відрахування з пенсії ОСОБА_2 .

Крім того, боржник була обізнана про свій обов`язок сплатити АТ «УкрСиббанк» судові витрати за рішенням суду з 04 жовтня 2019 року. Всі ці обставини у сукупності свідчать про те, що зобов`язання щодо сплати судових витрат за рішення суду, ОСОБА_2 виконала під час примусового виконання судового рішенням, яким на неї покладено такий обов`язок.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що на час звернення ОСОБА_2 до суду відсутні правові підстави для визнання виконавчого листа, виданого 11 січня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 489/2478/15-ц, щодо стягнення витрат, пов`язаних з проведення експертизи, таким, що не підлягає виконанню.

Оскільки вимоги заяви про стягнення з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно одержаних у виконавчому провадженні грошових коштів, пов`язаних з проведенням експертизи та стягнутих внаслідок примусового виконання судового рішення у розмірі 5 865 грн 40 коп є похідними від визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, то ці вимоги правильно залишені судом першої інстанції без задоволення.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, порушення судом вимог процесуального права та не правильне застосування судом норм матеріального права судом апеляційної інстанції при перевірці оскарженого судового рішення не встановлено.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.