Номер провадження: 22-ц/813/3929/22
Номер справи місцевого суду: 497/6/2021
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О. судців: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Ющак А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, на рішення Болградського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Кодінцевої С.В. 30 червня 2021 року у м. Болград Одеської області, -

встановила:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Болградського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення (а.с. 1-5).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалася на те, що 29 листопада 1992 року вона одружилась з відповідачем ОСОБА_1 . З 02 березня 1994 року по теперішній час вона спільно з відповідачем зареєстровані у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживала в ньому до 12 липня 2020 року.

22 серпня 2018 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1 було розірвано. З 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникли неприязні стосунки. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (рідна сестра чоловіка) постійно чинять позивачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням, вигнали її з будинку на вулицю, не дають можливості проживати у будинку та користуватися його жилим приміщенням, не дозволяють ОСОБА_3 заходити у двір будинку, чим порушують її право на користування жилим приміщенням у цьому житловому будинку.

09.02.2021 року відповідачами подано зустрічний позов, згідно якого останні просили позов ОСОБА_3 задовольнити частково із затвердженням мирової угоди шляхом придбання рівнозначного житлового будинку в с. Баннівка чи с. Василівка Болградського району Одеської області (а.с.38-41).

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 16 лютого 2021 року у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання укласти мирову угоду відмовлено (а.с.45-46).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 30 червня 2021 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Зобов`язано відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та вселити ОСОБА_3 в даний будинок. Стягнуто. у рівних частках, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 454,00 гривні з кожного (а.с. 101-106).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати повністю або частково та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити рішення, судовий збір стягнути з ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 на даний час проживає фактично рядом зі спірним будинком по АДРЕСА_2 , а також тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та його спільні із позивачкою діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не бажають проживати разом із позивачем у спірному будинку (а.с. 108-110).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія судців дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 29.11.1992 року перебували у шлюбі, який рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22.08.2018 року було розірвано (а.с.9).

Відповідачем не спростований той факт, що позивач ОСОБА_3 вселилася у спірний будинок зі згоди його власника - ОСОБА_1 та проживала у ньому як член його сім`ї, дружина.

Згідно довідок Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області за № 613 від 05.07.2018 року, № 487 від 30.11.2020 року, №488 від 30.11.2020 року, позивач зареєстрована та проживала зі своєю сім`єю в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13,17,18).

Відповідно до виписки Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області з погосподарської книги № 245/02-17/3 від 28.08.2018 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є колгоспним двором та після смерті батьків відповідачів технічні документи на будинок не виготовлялись (а.с. 10).

Станом на квітень 1991 року в даному домоволодінні були зареєстровані та проживали (а.с.11):

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , голова двору;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина голови двору;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тітка.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).

Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

В силу зазначених вимог, суд дійшов вірного висновку, що переліченим вище особам фактично належить вказане домоволодіння, в рівних частках, як членам колгоспного двору, тобто кожному по 1/5 частці.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована в даному житловому будинку з 02.03.1994 року (а.с.11).

Станом на 05.07.2018 року, згідно довідки Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , значились зареєстрованими (а.с.13):

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - відповідач;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - син сторін;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - син сторін;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - позивачка.

Згідно довідки Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області №488 від 30.11.2020 року, позивач ОСОБА_3 з 02.03.1994 року та на час ухвалення рішення у справі була зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - відповідачу ОСОБА_1 , належить 1/5 частка цього житлового будинку, а інший з подружжя - позивач ОСОБА_3 , вселилась до цього будинку як член сім`ї власника і продовжувала користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин.

В судовому засіданні судом першої інстанції були допитані свідки, зміст показань яких зводиться до того, що сторони розлучилися, втім проживають в одному домоволодінні, та між ними постійно виникають сварки. Позивачка пішла з дому, вийняла будинок в с. Василівка, куди відповідач звіз їй продукти, забезпечив дровами, та мав намір перевезти особисті речі позивачки. Відповідач офіційно працює, доглядає за господарством, з ним залишились проживати сини, тоді як позивачка тривалий час не працює, відвідує бабтистські зібрання, дітям належної і необхідної уваги не приділяла.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі спір виник між одним із співвласників житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири (будинку) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні, а відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 дійшла правового висновку, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають взяти до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважити на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Проаналізувавши зазначені вище положення закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що припинення сімейних відносин між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_1 не позбавило позивачку права користуватися і проживати у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , власником 1/5 частини якого є відповідач по справі ОСОБА_1 , колишній чоловік позивачки. Позивачка була вселена і зареєстрована в цьому домоволодінні зі згоди відповідача та з 02.03.1994 року по 12.07.2020 рік постійно проживала в ньому.

Відповідачами жодними належними та допустимими доказами не доведено, що позивачка є власником іншого житла, де вона могла б проживати. А відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_3 не може бути позбавлена права користування житлом в домоволодінні, де вона зареєстрована, і яке є її єдиним місцем проживання, та має бути вселена в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 на даний час проживає фактично рядом зі спірним будинком по АДРЕСА_2 , а також про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та його спільні із позивачкою діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не бажають проживати разом із позивачем у спірному будинку.

Колегія суддів зауважує, що сам лише факт проживання позивача за іншою адресою не свідчить, що це житло належить ОСОБА_3 на праві власності чи права користування, та не може бути підставою для втрати позивачем права користування спірним будинком, яке ОСОБА_3 набула як член сім`ї власника будинку, та не втратила це право користування, не зважаючи на розірвання шлюбу з відповідачем.

Крім того, факт конфліктних відносин між сторонами на у справі, на який посилаються апелянти, також не може стати правовою підставою для позбавлення позивача права користування житлом у домоволодінні, де остання зареєстрована.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 30 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 лютого 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе