ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5441/21
провадження № 2/753/172/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Мотивуючи свої вимоги тим, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. виконавчий напис від 16 лютого 2021 року, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 7987 щодо стягнення з неї ( ОСОБА_1 ). на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , заборгованість за період з 11.07.2020 року по 04.01.2021 року в сумі 32 659 грн. 76 коп., яка складається із таких складових: 9 751 грн. 28 коп. - строковий основий борг, 10 834 грн. 01 коп. - прострочений основий борг, 1 грн. 16 коп. - прострочені проценти, 0 грн. 14 коп. - строкові проценти, 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, 238 грн. 93 коп. - пеня, 500 грн. 00 коп. - інші штрафні санкції, 1 900 грн. 00 коп. - плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом, без урахування того, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 лютого 2021 року, яке набуло чинності, визнано недісними положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеного між нею ( ОСОБА_1 ) та ПАТ «Ідея Банк»щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, й оскільки у складову розрахунку заборгованості включені складові боргу за оспореними положеннями кредитного договору, а саме: 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, вказує на існування спірності заборгованості, суперечить правилам ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів факту безспірності заборгованості, за яким проводиться стягнення, глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення, роз`ясненням п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», а також не дотримання відповідачем як стягувачем процедури врегулювання у позасудовому порядку: неналежного повідомлення боржника про намір стягнення боргу шляхом звернення до нотаріуса тощо, передбаченої вказаним законом, адже про наявність виконавчого провадження вона дізналась випадково з Реєстру виконавчих проваджень у березні 2021 року.

В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується розпискою, зворотнім повідомленням рекомендованого листа, розміщеним повідомленням на офіційному сайтсу судової влади (суду), а будучи присутньою в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 25 січня 2021 року (а.с. 36), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Відповідачем надано відзив на позов від 27 січня 2022 року, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, вважаючи безпідставними доводи позивача про існування спірності заборгованостіта недотримання відповідачем як стягувачем процедури врегулювання у позасудовому порядку: неналежного повідомлення боржника про намір стягнення боргу шляхом звернення до нотаріуса тощо.

Треті особи в судове засідання повторно не з`явивилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Треті особи звернулись до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності.

Відзив на позов третіми особами не надано.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

За таких підстав судом визнано за можливе ухвалити по даній справі рішення на підставі наявних у справі доказів за відсутності сторін, третіх осіб та за погодженням сторін та третіх осіб, з урахування наданого відповідачем відзиву на позов.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін, третіх осіб.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України)

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. виконавчого напису від 16 лютого 2021 року, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 7987 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , заборгованості за період з 11.07.2020 року по 04.01.2021 року в сумі 32 659 грн. 76 коп., яка складається із таких складових: 9 751 грн. 28 коп. - строковий основий борг, 10 834 грн. 01 коп. - прострочений основий борг, 1 грн. 16 коп. - прострочені проценти, 0 грн. 14 коп. - строкові проценти, 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, 238 грн. 93 коп. - пеня, 500 грн. 00 коп. - інші штрафні санкції, 1 900 грн. 00 коп. - плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом (а.с.89).

Так, як вбачається із оспорюваного виконавчого напису нотаріуса приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі зиконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від червня 1999 року № 1172, стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , заборгованість за період з 11.07.2020 року по 04.01.2021 року в сумі 32 659 грн. 76 коп., яка складається із таких складових: 9 751 грн. 28 коп. - строковий основий борг, 10 834 грн. 01 коп. - прострочений основий борг, 1 грн. 16 коп. - прострочені проценти, 0 грн. 14 коп. - строкові проценти, 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, 238 грн. 93 коп. - пеня, 500 грн. 00 коп. - інші штрафні санкції, 1 900 грн. 00 коп. - плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом (а.с. 89).

Водночас, позивачкою оскаржені в судовому порядку положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеного між нею ( ОСОБА_1 ) та ПАТ «Ідея Банк»щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Так, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 лютого 2021 року, яке набуло чинності, визнано недісними положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк»щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором (а.с.113-116). Й оскільки у складову розрахунку заборгованості включені складові боргу за оспореними положеннями кредитного договору, а саме: 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, вказує на існування спірності заборгованості, суперечить правилам ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів факту безспірності заборгованості, за яким проводиться стягнення, глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення, роз`ясненням п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», а також не дотримання відповідачем як стягувачем процедури врегулювання у позасудовому порядку: неналежного повідомлення боржника про намір стягнення боргу шляхом звернення до нотаріуса тощо, передбаченої вказаним законом, адже про наявність виконавчого провадження позивачка дізналась випадково з Реєстру виконавчих проваджень у березні 2021 року.

Як вбачається із матеріалів справи, даних про вручення стягувачем повідомлення позивачу як боржнику за борговими зобов`язаннями, матеріали справи не містять, що вказує на недотримання процедури вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Водночас, як вбачається із матеріалів виконавчого напису нотаріуса, а також зі змісту виконавчого напису, з урахуванням вказаного рішення суду, яким визнано недійсними певні положення кредитного договору, на підставі яких нарахована заборгованість, наявна спірність заборгованості по відповідальності боржника, або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.18 ЦК нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом.

Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч.1 ст.39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №296/5.

Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена гл.14 Закону «Про нотаріат» та гл.16 розд.ІІ порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі ст.87 Закону «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів.

У ст.88 Закону «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті закону нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше ніж 3 роки, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше ніж рік. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку.

Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп.1, 3 гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з пп.2.1 п.2 гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування й місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата й місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст.50 закону «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп.2.3 п.2 гл.16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постанові від 29.03.2019 року у цивільній справі №137/1666/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Зважаючи на таку правову позицію та спірні правовідносини, суд встановив, що відповідач, звертаючись до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису та документами, не довів безспірність заборгованості позичальника перед кредитором, адже позивачкою оскаржені в судовому порядку положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеного між неюта ПАТ «Ідея Банк»щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Так, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 лютого 2021 року, яке набуло чинності, визнано недісними положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк»щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, й, оскільки у складову розрахунку заборгованості включені складові боргу за оспореними положеннями кредитного договору, а саме: 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, вказує на існування спірності заборгованості.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Окрім того, відповідачем як стягувачем не дотримана процедура звернення до нотаріуса й відомостей про належне вручення такого повідомлення адресату матеріали справи не містять, та в ході розгляду якої не доповнені, відтак такий виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, вчинений нотаріусом всупереч ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат».

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та віззиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обгрутованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру - 908 грн. 00 коп. (а.с.5), а також 454 грн. 00 коп. - судовий збір за подану заяву про забезпечення позову, а всього - 1 362 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, вимога позивача про відшкодування витрат в сумі 9 700 грн. 00 коп. на правову допомогу за відсутності підтверджених плітажною квитанцією про понесені таким позивачем витрати у такій сумі, підлягають відмові у задоволенні.

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні заяви такого позивача про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації.

Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 35, 37, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення, з урахуванням п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем 16 лютого 2021 року,зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 7987, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» за кредитним договором № 101.00617.004313556 від 10 вересня 2018 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , заборгованості за період з 11.07.2020 року по 04.01.2021 року в сумі 32 659 грн. 76 коп., яка складається із таких складових: 9 751 грн. 28 коп. - строковий основий борг, 10 834 грн. 01 коп. - прострочений основий борг, 1 грн. 16 коп. - прострочені проценти, 0 грн. 14 коп. - строкові проценти, 1 170 грн. 03 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту, 8 264 грн. 21 коп. - прострочена плата за обслуговування кредиту, 238 грн. 93 коп. - пеня, 500 грн. 00 коп. - інші штрафні санкції, 1 900 грн. 00 коп. - плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом, - таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», код ЄДРПОУ - 19390819, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 00 (нуль) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: