Справа № 509/3864/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Панасенка Є.М.

за участі секретаря судового засідання Степанової Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 509/3864/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

30.07.2021 року позивач звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою. Позивач ОСОБА_4 позов обґрунтувала тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Куркан Н.Ф. та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за №5584, вона є власником Ѕ частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка має кадастровий номер :02:007:0110 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ). Власником іншої Ѕ частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку є її мати ОСОБА_2 відповідач по справі. Підставою виникнення права є придбання земельної ділянки у дідуся ОСОБА_5 , який помер у 2008 році. Ще в дитинстві дід накопичував гроші для позивача, щоб коли вона буде повнолітньою та у неї була квартира. У 2005 році, як зазначає позивач, мати запропонувала замість квартири, побудувати будинок для неї та сестри. Після розрахунку та підписання позивачем з батьками договору купівлі-продажу земельної ділянки, саме мати займалася її реєстрацією, позивач жодного разу навіть не сумнівалася в її порядності. Весною 2019 року відповідач проговорилася чоловіку позивача, що на земельній ділянці все оформлено на небіжчика. Шляхом перевірки майнових прав, отримання довідки з Державного земельного кадастру, позивач дізналася, що земельна ділянка була зареєстрована на її дідуся ОСОБА_5 . Отримавши дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач зареєструвала своє право власності, після чого її мати почала стверджувати, що двохповерховий будинок, сарай та земля під ними належить тільки їй. Згодом, в вересні 2019 року позивач дізналася, що її батько зібрався вступити у спадщину її діда, а в січні 2020 року дізналася, що заповіт, який весь час був у батьків, та про існування якого вона взагалі не знала. Позивачу невідомо на яку саме спадщину претендує батько, та незрозуміло, за які кошти мати побудувала будинок.

Також 23 березня 2021 року позивач звернулась до ГУ Держгеокадастру Одеської області за наданням інформації стосовно наявності державного акту на її ім`я, а також чи проводилося розмежування земельної ділянки. У цьому ж звернені позивач просила провести позапланову перевірку земельної ділянки з дотриманням вимог земельного законодавства та притягнення відповідача до відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки. Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області була проведене перевірка з дотримання вимог земельного законодавства та складено відповідний акт. Актом обстеження земельної ділянки від 24 травня 2021 року було встановлено, що на земельній ділянці розташовано двоповерховий будинок, стосовно якого відсутні відомості в Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно. З урахуванням вказаної інформації в акті, документами отриманими в ході перевірки встановлено, що гр. ОСОБА_2 , як власник Ѕ в спільно-часткової власності на земельну ділянку має право забудови в рамках цільового призначення земельної ділянки. За результатами перевірки порушень вимог земельного законодавства під час використання зазначеної земельної ділянки не встановлено.

Як стверджує позивач, частка у праві спільної часткової власності це лише частина права на усе спільне майно, а не право на частину майна. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідної для зведення будівель і споруд. У зв`язку з тим, що відповідачка перешкоджає їй у здійсненні цього права, здійснюючи самочинне будівництво на земельній ділянці та засмічуючи її, права позивачки є порушеними. В позасудовому порядку сторони не погодили та не визначили порядок користування зазначеною земельною ділянкою, а тому вона повністю знаходиться у їх спільному користуванні. Отже, враховуючи викладене, позивачка має право вимагати усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння шляхом зобов`язання відповідачки самостійно та за власний рахунок знести самочинно побудовані об`єкти та розчистити земельну ділянку від засмічення. Зазначені об`єкти є самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України, а тому мають бути знесені на підставі ч. 4 зазначеної статті.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.08.2021 року провадження по справі відкрито та постановлено проводити розгляд по справі за правилами загального позовного провадження.

01.10.2021 року за вх № 18156/21 відповідачем до суду надіслано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

13.10.2021 року за вх № 18998/21 до суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому між іншого просила задовольнити її позов.

Ухвалою суду від 13.10.2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження по даній справі.

Ухвалою суду від 02.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито, та призначено її до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, підтримала викладене в позові та у відповіді на відзив. Також пояснила суду, що вона є законним власником земельної ділянки з 12.09.2005 року. Всі дії відповідача є не тільки грубим порушенням її прав, але і прав та інтересів її дитини, через що на даний момент вона проживає з дитиною у чужій квартирі. Після того як стало відомо, що мати не реєструвала право власності на земельну ділянку, та почала стверджувати, що будинок належить лише їй, стосунки з її батьками сильно погіршилися. Нестерпні умови проживання їй також створював і чоловік сестри, який вважав себе хазяїном у будинку, зі сторони матері та сестри на її адресу були погрози, що вони відберуть у неї дитину, а її зроблять психічно хворою. Взагалі стосунки в сім`ї почали погіршуватися, коли вона вийшла заміж. Що стосується розмежування чи виділу земельної ділянки, мати говорила що це непотрібно, позивач же зазначила що взагалі вся земельна ділянка належить лише їй, оскільки дід грошові кошти, за які було куплено землю заощаджував саме для неї.

У відзиві поданому до суду позивач вказала, що прізвище забудовника в документах. а також в копіях витягу їй невідоме, та яке ці особи мають відношення до земельної ділянки їй незрозуміло. Також зазначила у відзиві, що вони з відповідачем перебувають у конфліктних відносинах з приводу користування будинком та земельною ділянкою. Причиною цьому, на думку позивача, є той факт, що відповідач без її згоди здійснила самочинне будівництво житлового будинку та господарських споруд. Сторони мають рівні права та можуть лише за взаємною згодою володіти, користуватися та розпоряджатися спільною земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками згідно з договором, який укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на земельну ділянку, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Вказане, на думку позивача, порушує її права, відповідач також фактично самовільно збудувала житловий будинок та певні будівлі і споруди на своїй частині земельної ділянки, що порушує публічний порядок визнання права власності, вона не згодна з цим, оскільки відповідач фактично створила перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, звернення до органів влади ні до чого не призвело, є спір, тому позивач просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою зобов`язати за рахунок відповідача негайно знести усі збудовані об`єкти (двоповерховий будинок, господарсько-побутові споруди і приміщення та фундамент недобудованої споруди) які знаходяться на земельній ділянці яка має кадастровий номер :02:007:0110, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ), демонтувати розміщені на земельній ділянці усі інженерні мережі (комунікації), винести усі будматеріали та сміття за межі земельної ділянки і таким чином привести земельну ділянку у придатний для використання стан який існував до порушення її прав.

Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали повністю, вказавши на те, що позивачем позовні вимоги не обґрунтовано та позов не підлягає до задоволення у зв`язку із недоведеністю порушеного права позивачки. Свою позицію обґрунтували тим, що з моменту набуття відповідачем права власності на земельну ділянку вона разом зі своїм чоловіком розпочала будівництво житлового будинку та господарських споруд. Позивачу про це було відомо, оскільки вона неодноразово була присутня під час будівництва на земельній ділянці, також вона була присутня під час сімейних розмов про будівництво. Крім цього після свого заміжжя, позивач разом зі своїм чоловіком та їх спільною дитиною в період з кінця 2014 року по весну 2015 року, з осені 2015 року по весну 2016 року, а також з травня 2017 року по серпень 2019 року проживала у зведеному будинку.

Як вказує відповідач між нею та донькою неодноразово обговорювався поділ земельної ділянки, а саме кому яка частина земельної ділянки належить і хто яким чином буде використовувати своє право на земельну ділянку. З моменту набуття права власності у відповідача було на меті зведення житлового будинку на частині земельної ділянки, яку вони за попередньою домовленістю із позивачем відвели їй. Отже відповідач вважала, що вони дійшли взаємної згоди щодо володіння, користування та розпоряджання спільною земельною ділянкою.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Таким чином, позивач у разі порушення відповідачем ст. 88 ЗК України, має право на порушення перед судом питання, щодо виділення належної їй частки зі складу земельної ділянки або виплати іншим учасником грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в її володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру її частки.

При цьому відповідач зазначила, що земельна ділянка підлягає поділу та з її складу можливо виділити частину, що відповідає розмірам частки сторін договору купівлі-продажу.

У липні 2019 року відповідач за попередньої домовленості та згоди позивача зверталася до приватного нотаріуса з проханням підготувати договір про поділ земельної ділянки, крім цього у інженера Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було замовлено схему розділу земельної ділянки, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Але сторонами так і не було укладено договору про поділ земельної ділянки.

Відповідач зазначила, відповідно до вимог діючого законодавства у разі порушення права особи, щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, позивачка має право пред`явити до суду позов із вимогою про виділення належної їй частки зі складу земельної ділянки. Таку вимогу позивач у своєму позові не заявляє, крім цього вона відмовилася від добровільного позасудового поділу земельної ділянки.

Відповідач та її представник вказують, що зведення житлового будинку здійснювалося на землі, яка була відведена саме для цієї мети, а також у відповідача наявні документи, котрі надають право на здійснення забудови.

Що стосується вимоги позивача знести усі самочинно збудовані об`єкти, позивач зазначила, відповідно до ч.7 ст. 376 ЦПК України, виключна компетенція зі зверненням до суду із позовом про знесення самовільного будівництва належить до відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, та ще й за певних умов. За змістом ч.7 ст. 376 ЦК України, без попереднього рішення суду про зобов`язання забудовника провести перебудову об`єкта, неможливим є прийняття судом рішення про знесення нерухомого майна, як самочинно збудованого, оскільки проведення перебудови може бути констатована судом у рішенні і встановлення даного факту є обов`язковим для подальшого пред`явлення позову про знесення об`єкта.

Знесення забудови є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні цих спорів слід встановити чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи є ці порушення істотними, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відповідач та її представник також зазначили, що цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Крім цього жодного припису про усунення порушень, щодо здійснення самовільного будівництва не було, відповідача не було притягнуто до адміністративної відповідальності за невиконання припису ДАБІ, або будь-якого іншого контролюючого органу. Навпаки у матеріалах справи є акт обстеження земельної ділянки, складений Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області від 24 травня 2021 року в якому зазначається, що у ході перевірки встановлено, що громадянка ОСОБА_2 , як власник Ѕ в спільно-часткової власності на земельну ділянку має право забудови в рамках цільового призначення земельної ділянки. За результатами перевірки порушень вимог земельного законодавства під час використання зазначеної земельної ділянки не встановлено. Також представником позивача 07.02.2022 року до суду подано заяву про застосування строків позовної давності.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , пояснили, що приблизно з 2005-2006 років є сусідами відповідачки по справі, за весь час проживання по сусідству вони неодноразово бачили позивачку на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ) яка поралася на земельній ділянці. Після заміжжя позивача вона разом зі своїм чоловіком, також була присутня на вказаній земельній ділянці вже безпосередньо під час зведення господарських будівель, крім цього свідки повідомили суду, що певний період часу позивачка разом зі своєю сім`єю проживала в будинку розташованому за вищезазначеною адресою. Відповідаючи на питання позивача, свідки зазначили, що будівельні роботи на цій земельній ділянці виконувалися відповідачем із залученням сторонніх осіб, а ні чоловіка позивача, а ні самої позивача під час робіт зі ведення будинку та господарських будівель свідки не бачили.

Суд, вислухавши думку сторін та представника відповідача, а також покази свідків, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що сторони є власниками Ѕ частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка має кадастровий номер :02:007:0110 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ). Підставою виникнення права власності сторін на земельну ділянку є договір купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року, укладений між ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , як продавець та ОСОБА_9 і ОСОБА_2 , як покупці. Зазначений Договір купівлі-продажу 12 вересня 2005 року було посвідчено приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном.

Згідно ч.2 та ч.3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Отже, як стверджує позивач, вона має право користуватися всією земельною ділянкою, а не тільки часткою, яка перебуває у її праві власності. У зв`язку з тим, що відповідач перешкоджає їй у здійсненні цього права, здійснюючи самочинне будівництво на земельній ділянці, права позивача є порушеними. В позасудовому порядку сторони не погодили та не визначили порядок користування зазначеною земельною ділянкою, а тому вона повністю знаходиться у їх спільному користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до Глави 29 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм, майном.

Отже, враховуючи викладене, позивач, на її думку, має право вимагати усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок та господарські будівлі, шляхом зобов`язання відповідача самостійно та за власний рахунок знести самочинно побудовані об`єкти та розчистити земельну ділянку від будівельних матеріалів. Крім того, зазначені об`єкти є також самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України, а тому мають бути знесені на підставі ч. 4 зазначеної статті.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України та ч. 1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на земельну ділянку, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

07 лютого 2022 року, представником відповідача було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності в якій посилаючись на норми ст. ст. 257, 261 та ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України, просив відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

Зазначена заява не підлягає задоволенню, так як відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 ЦК України).

Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено негаторний позов, а відтак строки позовної давності не можуть бути застосовані до позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України та ст.88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину.

Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Отже, земельна ділянка загальною площею 0,1 га, яка має кадастровий номер :02:007:0110 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ) необхідно поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачу було виділено у власність частину земельної ділянки, яка б відповідала розміру їх частки у праві спільної часткової власності, з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, що склався між сторонами.

Домовитися сторони самостійно не змогли, звернення до контролюючих та інших органів ні до чого не призвело, є спір, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому вони вимушені звертатися до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із ст. 152 ЗК України, 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Норми закону передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак в ч. 1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч. 1 ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Таким чином, з моменту набуття позивачкою та відповідачкою права спільної часткової власності на земельну ділянку, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, та не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Наведене гарантує кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

Проте, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Не може суд погодитися з позицією позивача про вирішення спору стосовно усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою: фактично визначення порядку користування вказаною земельною ділянкою, так як а ні в позовній заяві, а ні під час судових засідань, позивачкою не було чітко визначено порядку користування земельною ділянкою за частками власності, така невизначеність знову буде породжувати спори і конфлікти сторін, даний варіант не вирішує спору.

Щодо обраного позивачем способу захисту свого порушеного, на її думку, права, необхідно зауважити наступне. В разі наявності спорів між співвласниками земельної ділянки, які не можуть бути вирішені укладанням договору про поділ земельної ділянки, такі спори вирішуються шляхом звернення до суду з позовом про виділення належної одному зі спільних власників частки в натурі. Позивач же обрала такий спосіб захисту, як усунення перешкод в користуванні, хоча фактично це є спір між співвласниками щодо виділення належної на праві власності частки земельної ділянки.

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються ст. 376 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, ст. 38 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконана вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 цього Кодексу).

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Сам по собі той факт, що позивач, як співвласник земельної ділянки не надавала згоду на зведення спірних будівель не є достатнім для висновку про наявність підстав для знесення об`єктів самочинного будівництва, оскільки не встановлено фактичного порушення прав позивачки.

Крім того, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Не надано доказів і того, що відповідачка перешкоджає позивачці користуватися і розпоряджатися своєю земельною ділянкою.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачки на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 13, 14, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 88, 90, 152 ЗК України, 15, 16, 369, 375, 376, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 18.02.2022 року.

Головуючий: Є.М. Панасенко