22-ц/804/268/22
265/968/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2022 року м. Маріуполь
Єдиний унікальний номер 265/968/21
Номер провадження 22-ц/804/268/22

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.,
суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,
секретар судового засідання Вороніна М.М.,
відповідач Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,
представник відповідача адвокат Кисіль Андрій Вікторович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який обґрунтовував тим, що 28 лютого 2020 року наказом відповідача його з 2 березня 2020 року було призначено на посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами Управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки (далі головний фахівець ВРПА УРК ДБ) АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі АТ «ДПЗКУ»), а 12 січня 2021 року наказом № 20-к було звільнено з посади головного фахівця ВРПА УРК ДБ АТ «ДПЗКУ» на підставі п.1 ст.40 КЗпП через скорочення штату. Вважав звільнення незаконним, оскільки підстави для звільнення були створені штучно через відмову позивача звільнитись за власним бажанням. Так керівництво АТ «ДПЗКУ» незаконно скоротило зарплату позивачу, а потім створило умови для незаконного звільнення шляхом скорочення посади позивача. 14 липня 2020 року відповідач видав наказ № 67 «Про зміну в організації виробництва і праці в апараті управління Товариства», яким затверджено та введено в дію штатний розпис АТ «ДПЗКУ», внаслідок чого була скорочена посада головного фахівця ВРПА УРК ДБ АТ «ДПЗКУ». Але тільки 12 жовтня 2021 року позивач був персонально попереджений про можливе звільнення з наданням переліку вакантних посад, які ніби відповідають професії та кваліфікації позивача. Всупереч вимогам ст. 49-2 КЗпП відповідач запропонував позивачу не всі вакантні посади, що були на підприємстві, а лише посади, які для нього були завідомо неприйнятними через відсутність належної освіти, кваліфікації або знаходженням за межами міста Києва та Київської області, оскільки позивач мешкав в м. Києві, мав вищу юридичну освіту, багаторічний досвід юридичної практики. І напроти, стосовно посад, які був згоден зайняти позивач для продовження роботи у відповідача, керівництво АТ «ДПЗКУ» повідомило, що його кваліфікаційні вимоги не відповідають запропонованим позивачу посадам, на які той претендував. При цьому до моменту отримання позивачем попередження про можливе звільнення 12 жовтня 2020 року, починаючи з моменту видання наказу про скорочення штату від 14 липня 2020 року, в АТ «ДПЗКУ» працевлаштувалось багато нових працівників на посади, які відповідали кваліфікації позивача, у тому числі в департамент безпеки. Лише коли всі посади, що могли б відповідати кваліфікаційним вимогам позивача було заповнено, йому вручили персональне попередження про звільнення. Однак навіть після вручення позивачу попередження про звільнення до Центрального апарату АТ «ДПЗКУ» продовжували приймати на роботу працівників на посади, які за кваліфікаційними критеріями та професійними здібностями відповідали освіті, кваліфікації та досвіду позивача, які йому не пропонувались. Вказував, що відповідно до ст. 43 КЗпП попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації для розірвання трудового договору з ініціативи власника з позивачем профспілковою організацією була надана відповідачу 2 грудня 2020 року, однак у порушення ч. 8 ст. 43 КЗпП відповідач розірвав трудовий договір пізніше одного місяця з дня одержання згоди профспілки, тобто 12 січня 2021 року. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП просив суд поновити його на роботі в АТ «ДПЗКУ» з дати звільнення на посаді головного фахівця ВРПА УРК ДБ та стягнути з АТ «ДПЗКУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12 січня 2021 року на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з посадовим окладом, передбаченим трудовим договором.

Стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року по день ухвалення рішення в сумі 162 326 грн. 40 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в Акціонерному товаристві «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в дохід держави судовий збір у розмірі 2270 грн.

Не погодившись з таким рішенням в частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, в іншій частині залишити рішення без змін.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення підлягає скасуванню в частині відмови про поновлення строку на оскарження наказу АТ «ДПЗКУ» № 244-к від 16 квітня 2020 року, визнання його незаконним та скасування п.2 такого наказу зі стягненням з відповідача на користь позивача зарплати за період з 1 квітня 2020 року по 12 січня 2021 року через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.

При ухваленні рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки тим фактам, що з наказом № 244-к від 16.04.2020 року позивача в будь-який спосіб ознайомлено не було, хоча інші працівники АТ «ДПЗКУ», яких теж стосувались зміни в оплаті праці, викладені у даному наказі, 7.04.2020 року були особисто під підпис ознайомлені з цим наказом (Додаток 2).

Тільки при розгляді справи в суді позивач дізнався, що нібито 17.04.2020 року АТ «ДПЗКУ» спрямувало за адресою його реєстрації до м.Маріуполя повідомлення про зменшення позивачу заробітної плати та наказ № 244-к від 16.04.2020 року.

Позивач категорично заперечує інформацію про отримання в будь-який спосіб (навіть поштою) та ознайомлення із повідомленням та наказом № 244-к від 16.04.2020 року та вважає неприпустимим твердження відповідача про те, що надіслання на адресу позивача цінного листа із наказом про зміну суттєвих умов оплати праці є фактом ознайомлення його з цим документом.

Відповідач, в порушення вимог ст. 103 КЗпП України, не повідомив ОСОБА_1 про видачу наказу, яким суттєво змінено умови оплати праці позивача (в бік погіршення), хоча міг та зобов`язаний був це зробити.

Таким чином позивач вважає, що він не був належним чином повідомлений та ознайомлений із наказом № 244-к від 16.04.2020 року.

Крім того, при прийнятті рішення суд не врахував той факт, що з 02.03.2020 року до 12.01.2021 року позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах, дотримувався трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку, що надавало можливість відповідачу зобов`язати ОСОБА_1 з`явитись до відповідача та ознайомитися з наказом, а у разі неявки або відмови в ознайомленні з наказом скласти відповідний акт. Однак на думку позивача відповідач навмисно не виконав вказаних дій, не ознайомив ОСОБА_1 з наказом, а одразу після видання наказу спрямував його за місцем реєстрації позивача у м.Маріуполь, де позивач не зміг отримати ці документи, оскільки мешкав та працював у м.Києві та щодня знаходився на своєму робочому місці в АТ «ДПЗКУ».

Відповідач вказані обставини не спростував.

Таким чином, відповідач, з яким ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах, грубо порушив вимоги ст. 103 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».

Судом першої інстанції не прийнято до уваги та не надано оцінки твердженням позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач АТ «ДПЗКУ» навмисно вводив позивача в оману, запевняючи на його звернення про тимчасовість обмеження заробітної плати та будь-яким чином навмисно створював перешкоди щодо своєчасного ознайомлення ОСОБА_1 із наказом № 244-к від 16.04.2020 року, що унеможливило ознайомлення останнього з ним та своєчасне звернення із позовом до суду.

Крім того, судом не взято до уваги, що загальна ситуація в державі в період настання та запровадження карантинних обмежень, зокрема, урізання заробітних плат в державних установах, прийняття Верховною Радою змін до Бюджету України щодо граничного терміну виплат зарплат чиновникам, суддям та ін., підтверджувало сподівання позивача на те, що обмеження розміру його заробітної плати були здійснені відповідачем тимчасово, ґрунтуючись на рішеннях КМУ та ВРУ, що не давало ОСОБА_1 сумнівів у законності дій відповідача, та він був упевнений, що на фоні загальнодержавної політики, дії відповідача по тимчасовому зменшенню заробітної плати позивача не порушують трудових прав останнього.

З цих підстав позивач не вважав свої права порушеними, а відповідно не мав намірів протягом квітня -листопада 2020 року вступати з відповідачем в будь-який спір, оскільки не знав про існування спірного наказу про зменшення окладу позивача, тобто не був обізнаним про незаконні дії щодо себе, а значить не мав об`єктивних підстав реалізувати своє право на оскарження незаконного наказу № 244-к від 16.04.2020 року, що слід вважати поважними, об`єктивними причинами пропуску строку на звернення до суду.

Однак суд не прийняв до уваги як поважні причини пропуску строку, які позбавили ОСОБА_1 своєчасно звернутися за захистом своїх прав, факти навмисних дій відповідача, які перешкоджали позивачу своєчасно отримати спірний наказ, ознайомитися з ним, усвідомити наявність порушення його трудових прав, що привело до неправильного застосування судом норм матеріального права та незаконної відмови у поновленні строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Судом першої інстанції при наявності твердження та констатації факту про порушення статті 103 КЗпП України та ст. 29 ЗУ «Про працю» зроблено суперечливий висновок про відмову у нарахуванні та виплаті заробітної плати за період 01.04.2020 по 12.01.2021, що не відповідає встановленим у справі обставинам та є порушенням норм матеріального права.

Крім того, судом зроблено неправильний висновок про правомірність дій відповідача по скасуванню наказу № 185-к від 02.03.2020 року у зв`язку з тим, що наказом № 179 -к від 28.02.2020 року в.о. голови правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявського позивача правомірно було прийнято на посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з 02.03.2020 року з окладом 50000 грн та наказом 185-к від 02.03.2020 року внесені зміни до штатного розпису АТ «ДПЗКУ», яким позивачу встановлено посадовий оклад на рівні 50000 грн.

За таких обставин, накази № 179-к та 185-к в.о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявського про прийняття на роботу та встановлення змін у штатному розписі щодо розміру посадового окладу ОСОБА_1 прийняті правомочною особою та в межах повноважень, передбачених законом та іншими документами, та будь-яких підстав для його скасування не було.

Судом не надано належної оцінки тому, що відповідач, нібито виконуючи вимоги карантинних обмежень, використовував їх для обґрунтування порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 , зменшивши заробітну плату.

Також апелянт не погоджується із висновком суду про те, що отримавши у квітні 2020 року зменшену заробітну плату, позивач фактично погодився на її отримання постійно та не звертався до відповідача з вимогою про дачу роз`яснень про підстави зменшення йому посадового окладу, оскільки позивач вважав, що такі заходи пов`язані із карантинними обмеженнями.

Отже, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильно застосував норми матеріального права, зокрема не надав належну оцінку навмисним діям відповідача щодо введення в оману позивача, діям (бездіяльності) щодо недоведення позивачу, шляхом приховування, наказу щодо зменшення окладу. Визнавши наявність порушення прав ОСОБА_1 під час застосування процедури, передбаченої ст. 103 КЗпП України при зміні умов оплати праці, стосовно ознайомлення із наказом, яким суттєво змінені умови праці, суд зробив суперечливий висновок, посилаючись на обізнаність ОСОБА_1 при виплаті йому зменшеної заробітної плати та всупереч ст. 127 ЦПК України та ст. 233 КЗпП України, при наявності поважних причин, не поновив та не застосував строк, передбачений для оскарження таких дій.

З огляду на викладене, позивач вважає, що рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року підлягає частковому скасуванню з ухваленням у відповідній частині нового рішення.

Не погодився з рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року в частині щодо задоволених позовних вимог також представник АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» адвокат Кисіль А.В. Подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та за неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення у справі в частині задоволених позовних вимог.

Зокрема представник відповідача зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання позивачу пропозицій про всі наявні у АТ «ДПКЗУ» вакансії, які з`являлися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення позивача. Вказаний висновок є помилковим внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме ст. 49-2 КЗпП, з огляду на таке.

За правовою позицією ВСУ (постанова від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, та і здатність виконувати особливі доручення.

Отже, ці питання власник вирішує з урахуванням конкретних особливостей такої роботи та можливістю її виконання тим чи іншим працівником, виходячи з його особистих якостей та досвіду.

Відповідно до практики Верховного Суду звільнення працівника є правомірним, якщо останньому були запропоновані всі наявні на підприємстві вакансії, які відповідали його кваліфікації. В такому випадку порушень прав працівника та вимог статті 49-2 КЗпП України роботодавцем не допущено. (постанова ВС від 25.05.2016 у справі № 6-3048цс15; постанова ВС від 17.02.2021 у справі № 235/4593/19; постанова ВС від 08.02.2021 у справі № 359/10293/17; постанова ВС від 19.12.2020 у справі № 808/539/17).

В свою чергу, у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України та вищевказаної практики Верховного Суду АТ "ДПЗКУ" було вручено ОСОБА_1 персональне попередження від 12.10.2020 про можливе звільнення, про що свідчить його підпис.

З метою переведення позивача на іншу посаду та у повній відповідності до статті 49-2 КЗпП України відповідачем було одночасно із попередженням про можливе звільнення 12.10.2020 надано позивачу перелік з 263 вакантних посад АТ "ДПЗКУ" з урахуванням фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності.

04 листопада 2020 року АТ "ДПЗКУ" повторно надало позивачу перелік із 193 вакантних посад АТ "ДПЗКУ" з урахуванням фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності.

Враховуючи все вищевикладене, АТ "ДПЗКУ" належним чином виконало свій обов`язок щодо пропонування працівникові вакансій, які були в Товаристві з урахуванням фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності позивача, на що позивач згоди не надав.

Таким чином відповідачем в повному обсязі дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні позивача із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду у подібних відносинах (постанова ВС від 25.06.2021 у справі № 527/1263/20-ц; постанова ВС від 22.06.2021 у справі № 357/5915/20).

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції, внаслідок неправильного застосування ст. 49-2 КЗпП України було зроблено помилкові висновки, що в судовому засіданні були підтверджені доводи позивача про те, що з 14 липня 2020 року по 12 жовтня 2020 року його не було попереджено про подальше звільнення, хоча за ці майже три місяці до АТ «ДПЗКУ» були працевлаштовані на вакантні посади вже нового штатного розпису АТ «ДПЗКУ» від 14 липня 2020 року інші, крім ОСОБА_1 , особи, зокрема, на посади, на які б претендував позивач. (т. 4, а. с. 115-122, 210-211).

Оскільки ОСОБА_1 12.10.2020 року було вручене персональне попередження про можливе звільнення, то саме з 12.10.2020 року у роботодавця виник обов`язок запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві.

В свою чергу суд, аргументуючи порушення вимог ст. 49-3 КЗпП країни з боку відповідача, вказав, що позивачеві не було запропоновано жодної з вищевказаних посад.

На що відповідач зазначає, що у вказаний період відповідач дійсно не пропонував позивачу жодної посади, оскільки такий обов`язок виник у відповідача лише 12.10.2020.

В свою чергу, станом на день вручення ОСОБА_1 персонального попередження про звільнення (12.10.2020) вказані вище посади вже не були вакантними, тому не могли бути запропоновані позивачу.

Таким чином, внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм ст. 49-2 КЗпП, суд зробив помилкові висновки, що відповідач був зобов`язаний пропонувати вакантні посади позивачу до вручення персонального попередження про звільнення.

Також апелянт вказав, що відповідач належним чином повідомив позивача про вивільнення, пропонував всі наявні вакантні посади, з яких позивач сам міг обрати ту, на яку він хотів би перевестися, однак позивач не виявив ініціативи перевестись на будь-яку вакантну посаду. Тож судом першої інстанції внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи взагалі не враховано, що відповідач здійснював активні дії щодо працевлаштування позивача, внаслідок чого суд здійснив помилкові висновки, що роботодавцем не виконано обов`язок щодо такого працевлаштування.

АТ "ДПЗКУ" надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки рішення є законним, а доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо начебто неналежного його ознайомлення з наказом АТ "ДПЗКУ" від 16.04.2020 № 244-к про зміну його посадового окладу шляхом направлення відповідачем 17 квітня 2010 листа № 130-1-19/2004, що є наслідком поновлення строків для звернення до суду, є необґрунтованими. Позивачем не надано доказів поважності пропуску строку на звернення до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування п.2 наказу № 244, враховуючи, що з наказом ОСОБА_1 ознайомився ще в квітні 2020 року, а з позовом звернувся до суду 16.03.2021 року, тобто після спливу 11 місяців.

Також апелянт зазначає, що саме за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Враховуючи викладене, Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя дійшов вірного висновку, що через пропуск строків за ст. 233 КЗпП на оскарження наказу відповідача від 16 квітня 2020 року № 244-к та відсутність правових підстав для його поновлення заявлені позивачем вимоги про нарахування йому та стягнення заробітної плати за період з 1 квітня 2020 року по 12 січня 2021 року відповідно також не підлягають задоволенню.

Також представником АТ "ДПЗКУ" у відзиві зазначено, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено законність наказу АТ "ДПЗКУ" від 16 квітня 2020 року № 244-к.

Також законність вказаного наказу підтверджено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.07.2021 року у справі № 607/14893/20, яке залишено без змін рішенням Тернопільського апеляційного суду від 20.12.2021 року.

У доповненні до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач вказав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.07.2021 року у справі № 607/14893/20, яке залишено без змін рішенням Тернопільського апеляційного суду від 20.12.2021 року, повний текст якого відповідач отримав лише після надання відзиву у даній справі, встановлено, що наказ АТ "ДПЗКУ" № 244-к від 16 квітня 2020 року "Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ "ДПЗКУ" С.Чернявського про внесення змін до штатного розпису" є законним, і також встановлено, що прийняття даного наказу не призвело до зміни істотних умов праці. В свою чергу, АТ "ДПЗКУ" є учасником (стороною) у даній справі, а також у справі № 607/14893/20. Отже, обставини, встановлені у постанові Тернопільського апеляційного суду від 20.12.2021 року, а саме що наказ АТ "ДПЗКУ" № 244-к від 16 квітня 2020 року "Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ "ДПЗКУ" С.Чернявського про внесення змін до штатного розпису" є законним і прийняття даного наказу не призвело до зміни істотних умов праці мають преюдиціальне значення для даної справи та не підлягають перегляду.

Позивач ОСОБА_1 також подав відзив на апеляційну скаргу відповідача АТ "ДПЗКУ", в якому вказав, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки висновки суду щодо недотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

У рішенні суду цілком правомірно зроблено висновок, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання позивачу пропозицій про всі наявні у АТ "ДПЗКУ" вакансії, які заявлялися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення. Також судом обґрунтовано зазначено, що враховуючи освіту та стаж роботи позивача у сфері права представниками відповідача в суді не було спростовано того, що ОСОБА_1 міг зайняти наведені судом вакантні посади у АТ "ДПЗКУ", які були наявні з 12 жовтня 2020 року по 12 січня 2021 року.

Також позивач спростовує твердження відповідача про те, що він не бажав залишитись на підприємстві працювати та не виявив ініціативи перевестись на будь-яку вакантну посаду. Про наміри надалі працювати та ініціативи з цього питання свідчать неодноразові заяви позивача, які він спрямовував відповідачу, де вказував про бажання і надалі працювати на підприємстві, просив пояснити про можливість переводу на запропоновані посади та якщо таке переведення можливе, позивач був згоден далі працювати. Вказані зави додані до позовної заяви.

Також позивач наголошує, що запропоновані йому відповідачем посади завідомо не відповідали кваліфікації позивача як юриста, оскільки йому пропонували посади з необхідною економічною, а не юридичною освітою, а коли ОСОБА_1 погоджувався на ці посади, йому відмовляли у переводі.

Таким чином, в судовому засіданні повністю підтвердились твердження позивача про те, що всупереч вимогам статті 49-2 КЗпП України відповідач запропонував позивачу не всі вакантні посади, які були на підприємстві, а лише ті посади, які для нього є завідомо неприйнятними у зв`язку з відсутністю належної економічної освіти, кваліфікації, знання іноземної мови або територіальним знаходженням робочих місць філій АТ «ДПЗКУ» за межами міста Києва та Київської області.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ "ДПЗКУ" адвоката Кисіль А.В., пояснення позивача ОСОБА_1 , які заперечували проти доводів апеляційних скарг кожного, підтримали власні апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого 31 січня 2020 року наказом Мінекономрозвитку № 153, до компетенції правління відповідача належить за пп. 12 п. 13.3 статуту визначення організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та його штатного розпису, а також за пп. 16 п. 13.3 статуту перегляд та відміна рішень голови правління АТ «ДПЗКУ», прийнятих у межах його компетенції, визначеної законом та статутом АТ «ДПЗКУ» (т. 1, а. с. 131-149).

Натомість, відповідно до статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого 31 січня 2020 року, до повноважень голови правління відповідача за пп. 7 п. 13.10 віднесено право затверджувати організаційну структуру та штатний розпис АТ «ДПЗКУ» (однак затверджувати організаційну структуру АТ «ДПЗКУ» за погодженням із уповноваженим органом управління) (т. 1, а. с. 131-149).

Згідно з п. 1.3 статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого 31 січня 2020 року, засновником АТ «ДПЗКУ» є держава в особі Кабінету Міністрів України, який функції з управління корпоративними правами держави здійснює через уповноважений ним орган Мінекономіки (т. 1, а. с. 131-149).

На підставі наказу в. о. голови правління С. Чернявського № 179-К від 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 2 березня 2020 року на посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки (т. 1, а. с. 7, 114).

Згідно із наказом в.о. голови правління С.Чернявського № 185-К від 2 березня 2020 року були внесені зміни до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ» з 2 березня 2020 року та затверджено їх відповідно до додатку, за яким, зокрема, була введена посада головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» з окладом 50 000 грн. (т. 1, а. с. 115, 116).

На підставі наказу заступника голови правління В. Коваленко від 16 квітня 2020 року № 244-К на виконання протоколу засідання правління АТ «ДПЗКУ» № 36 від 16 квітня 2020 року, враховуючи недотримання положень Статуту в. о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявським було скасовано, зокрема, наказ в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявського від 2 березня 2020 року № 185-К, а також здійснено нарахування зарплати працівникам, яких стосується скасування наказів в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявського, керуючись розміром посадок окладів, що діяли для апарату управління АТ «ДПЗКУ» у період до 3 січня 2020 року згідно із додатком, з витягу з якого вбачається, що посадовий оклад позивача, як головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» становить 18000 грн. (т. 2, а. с. 13; т. 3, 22-23, 25-26).

В той же час на підставі цінного листа АТ «ДПЗКУ» від 17 квітня 2020 року представники АТ «ДПЗКУ» через запроваджені карантинні обмеження повідомляли ОСОБА_1 за місцем його реєстрації про винесення наказу АТ «ДПЗКУ» від 16 квітня 2020 року № 244-К, яким посадовий оклад позивача було приведено до відповідності із штатним розписом апарату відповідача, що діяв до 3 січня 2020 року, який дорівнює для ОСОБА_1 18000 грн. (т. 3, а. с. 19-21).

Як встановлено з табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 , він працював протягом квітня 2020 року на АТ «ДПЗКУ, зокрема 17 квітня 2020 року (т. 4, а. с. 164-173).

Однак, зі службової записки директора програмно-технічного забезпечення АТ «ДПЗКУ» від 2 вересня 2021 року слідує, що ОСОБА_1 на протязі квітня 2020 року проходив через турнікет адміністративної будівлі АТ «ДПЗКУ» лише 14 квітня 2020 року (т. 4, а. с. 238).

За висновком АТ «ДПЗКУ» від 30 квітня 2020 року за результатами службового розслідування дій в. о. голови правління С. Чернявського щодо внесення змін до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» вбачається, що в період з 3 січня 2020 року по 7 квітня 2020 року в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявський С. не мав права одноосібно приймати рішення про визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «ДПЗКУ», оскільки діючими на той час редакціями статуту АТ «ДПЗКУ» такі повноваження були віднесені до компетенції Правління АТ «ДПЗКУ», тому внесення змін до штатного розпису товариства в період з 3 січня 2020 року по 7 квітня 2020 року за наказами в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявського С. суперечить вимогам статуту АТ «ДПЗКУ». Також за результатами службового розслідування дій встановлено, що в. о. голови правління AT «ДПЗКУ» Чернявський С. без згоди правління AT «ДПЗКУ» в період з 3 січня 2020 року по 7 квітня 2020 року своїми наказами збільшив розміри посадових окладів окремим працівникам та додатково ввів 18 штатних посад до штатного розпису, затвердженого наказом голови правління AT «ДПЗКУ» від 23 жовтня 2019 року № 113, внаслідок чого AT «ДПЗКУ» завдано шкоду в сумі 5901791,85 грн. (т. 3, а. с. 27-40).

Згідно із наказом в.о. голови правління В. Коваленко № 67 від 14 липня 2020 року з метою оптимізації чисельності персоналу, підвищення ефективності управління акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на виконання протоколу засідання правління АТ «ДПЗКУ» від 7 липня 2020 року № 59 та приведення штатного розпису АТ «ДПЗКУ» до погодженої Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України організаційної структури АТ «ДПЗКУ» листом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11 червня 2020 року № 2141-11/35911-08 було затверджено штатний розпис АТ «ДПЗКУ» згідно із додатком, та введено його в дію з 15 липня 2020 року. Також визнано таким, що втратив чинність наказ від 18 червня 2020 року № 34 «Про затвердження штатного розпису». Вказане також підтверджується листом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11 червня 2020 року № 2141-11/35911-08 та витягом з протоколу № 59 засідання правління АТ «ДПЗКУ» від 7 липня 2020 року (т. 1, а. с. 9, 104-105, 127-129, 130).

На підставі службової записки начальника управління персоналу АТ «ДПЗКУ» від 14 червня 2021 року вбачається, що кількість працівників, працевлаштованих до АТ «ДПЗКУ» в період з 14 липня 2020 року по 12 січня 2021 року було 77 чоловік; ОСОБА_2 був прийнятий на посаду начальника відділу внутрішніх перевірок департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» 16 липня 2020 року, а звільнений з відповідної посади 28 жовтня 2020 року; ОСОБА_3 було призначено на посаду начальника відділу технічного захисту інформації управління інформаційної безпеки департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» 20 липня 2020 року, а переведено ОСОБА_3 на посаду начальника відділу внутрішніх перевірок департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» 29 жовтня 2020 року. При цьому кваліфікаційними вимогами до посади начальника відділу технічного захисту інформації управління інформаційної безпеки департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» були такі: «На посаду начальника Відділу призначається особа з вищою технічною освітою за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста і стажем роботи за фахом не менш як 3 років, при цьому, мати індивідуальні сертифікат ІТ: ССNА, ССSР та ССІЕ», що також підтверджується затвердженим 19 жовтня 2021 року положенням про відділ технічного захисту інформації управління інформаційної безпеки департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» (т. 4, а. с. 174, 212-217).

Однак персональним попередженням від 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 тільки 12 жовтня 2020 року повідомлено підприємством, що відповідно до погодженої Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та наказу АТ «ДПЗКУ» від 14 липня 2020 року № 67 був затверджений та введений у дію з 15 липня 2020 року новий штатний розпис АТ «ДПЗКУ», у якому скорочена посада головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки, та у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників попереджено, що позивач може бути звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня отримання цього попередження, а також запропоновано зайняти вакантні посади згідно із додатком з прийняттям рішення щодо переведення на одну з вказаних посад. Наголошено, що в разі позитивного рішення щодо переведення та відповідності кваліфікаційним вимогам до запропонованої вакансії, треба звернутись до відділу кадрів управління персоналу із заявою про переведення (т. 1, а. с. 10, 119).

Також до персонального попередження позивачу було надано перелік 263 вакантних посад АТ «ДПЗКУ», в тому числі в апараті управління, з якими ОСОБА_1 був ознайомлений 12 жовтня 2020 року (т. 1, а. с. 14-17, 151-157).

ОСОБА_1 13 жовтня 2020 року просив представників АТ «ДПЗКУ» повідомити його про повну назву посад та кваліфікаційних вимог до них щодо наступних посад: начальник відділу забезпечення діяльності правління; начальник управління аналітики; заступник начальника аналітики; начальник управління бюджетування, контролю та управлінського обліку фінансово-економічного департаменту; інспектор контролю з виконання доручень; експерт із зовнішньоекономічних питань (т. 1, а. с. 29, 150).

27 жовтня 2020 року АТ «ДПЗКУ» надало позивачу повну назву та кваліфікаційні вимоги до наступних посад на АТ «ДПЗКУ»: начальник відділу забезпечення діяльності правління; начальник управління аналітики та заступник начальника управління аналітики; начальник управління бюджетування, контролю та управлінського обліку фінансово-економічного департаменту; інспектор контролю з виконання доручень відділу забезпечення регіонального контролю за виконанням доручень відділу забезпечення регіонального контролю управління регіональної безпеки: експерт із зовнішньоекономічних питань відділу трейдінгу комерційного департаменту (т. 1, а. с. 30, 124-125).

Крім цього 4 листопада 2020 року ОСОБА_1 повторно отримав перелік 193 вакантних посад від АТ «ДПЗКУ», в тому числі в апараті управління, з якими позивач і був ознайомлений 4 листопада 2020 року (т. 1, а. с. 18-20, 158-163).

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_1 9 листопада 2020 року просив представників відповідача у своїй заяві вказати повну назву посад та кваліфікаційних вимог до них щодо таких посад на АТ «ДПЗКУ»: головний економіст відділу бюджетування та консолідації управління, контролю та управління обліку фінансово-економічного департаменту; начальник відділу технічного захисту інформації управління регіональної безпеки департаменту безпеки (т. 1, а. с. 27, 126).

На таке звернення 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 відповідач повідомив про повну назву та кваліфікаційні вимоги до наступних посад на АТ «ДПЗКУ»: головний економіст відділу бюджетування та консолідації управління бюджетування, контролю та управлінського обліку фінансово-економічного департаменту; начальник відділу технічного захисту інформації управління регіональної безпеки департаменту безпеки (т. 1, а. с. 28, 122-123).

Звернення ОСОБА_1 до АТ «ДПЗКУ» з проханням перевести його на запропоновану йому 4 листопада 2020 року вакантну посаду начальника відділу технічного захисту інформації управління регіональної безпеки департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» підтверджується заявою позивача від 11 листопада 2020 року (т. 1, а. с. 25, 121).

Натомість, відповідно до листа АТ «ДПЗКУ» від 2 грудня 2020 року до ОСОБА_1 вбачається, що позивачу було наведено кваліфікаційні вимоги начальника відділу технічного захисту інформації управління регіональної безпеки департаменту безпеки, а також зазначено, що ОСОБА_1 не має необхідної освіти за фахом та досвіду роботи у галузі технічного захисту інформації (т. 1, а. с. 26, 120).

2 грудня 2020 року первинною профспілковою організацією АТ «ДПЗКУ» було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 через скорочення штату (т. 1, а. с. 118).

Згідно із запитом ОСОБА_1 до АТ «ДПЗКУ» від 9 листопада 2020 року останній також просив надати інформацію щодо підстав для зміни йому з квітня 2020 року оплати праці шляхом зменшення розміру посадового окладу з 50000 грн. до 18000 грн. та можливість ознайомитися з відповідними розпорядчими документами АТ «ДПЗКУ» (т. 2, а. с. 28).

Так за листом від 9 грудня 2020 року ОСОБА_1 на його звернення від 9 листопада 2020 року АТ «ДПЗКУ» повідомило, що наказом АТ «ДПЗКУ» від 16 квітня 2020 року № 244-К було скасовано через його протиправність наказ в. о. голови правління відповідача від 2 березня 2020 року № 185-К, яким було введена посада головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки, яку займав позивач, з посадовим окладом 50 000 грн., на підставі чого нарахування заробітної плати позивачу здійснюється відповідно до розміру посадових окладів на АТ «ДПЗКУ», що діяли станом до 3 січня 2020 року (т. 1, а. с. 31, 65).

Також на підставі довідки від 9 грудня 2020 року АТ «ДПЗКУ» вбачається, що позивачу була надана інформація про його щомісячний дохід за час роботи у відповідача з 2 березня 2020 року по 30 листопада 2020 року, з якої видно, що дохід ОСОБА_1 за березень становив 50027,32 грн., а в подальшому позивач отримував не більше 18000 грн. щомісяця (т. 1, а. с. 32).

Відповідно до довідки від 25 травня 2021 року про середню заробітну плату, обраховану АТ «ДПЗКУ» згідно із «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на АТ «ДПЗКУ» становила 845,45 грн. (т. 3, а. с. 183).

Суд першої інстанції також встановив, що з 17 березня 2020 року на АТ «ДПЗКУ» було запроваджено карантинний режим роботи для всіх структурних підрозділів апарату управління АТ «ДПЗКУ» внаслідок чого працівники апарату перейшли на дистанційну роботу, що підтверджується наказом відповідача № 54-АГ від 17 березня 2020 року (т. 2, а. с. 30).

В подальшому карантинні обмеження режиму роботи структурних підрозділів апарату управління АТ «ДПЗКУ» щодо дистанційної роботи працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» підтверджується наказами відповідача № 79-АГ від 22 травня 2020 року, № 121-АГ від 15 червня 2020 року, № 190-АГ від 31 липня 2020 року (т. 2, а. с. 31-32, 33; т. 3, а. с. 171).

Також запровадження з 17 серпня 2020 року та з 15 вересня 2020 року на АТ «ДПЗКУ» суворого карантинного режиму роботи для всіх структурних підрозділів апарату управління АТ «ДПЗКУ» підтверджується наказами відповідача № 214-АГ від 14 серпня 2020 року та № 242-АГ від 15 вересня 2020 року, внаслідок чого працівники апарату працювали дистанційно (т. 1, а. с. 170-171, 174-175).

В подальшому карантинний режим роботи всіх структурних підрозділів апарату управління АТ «ДПЗКУ» підтверджується наказами відповідача № 293-АГ від 26 жовтня 2020 року та № 360-АГ від 22 грудня 2020 року, внаслідок чого збільшувалась кількість працівників апарату АТ «ДПЗКУ», які працювали дистанційно (т. 1, а. с. 172, 173).

Перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 17 липня 2020 року по 6 серпня 2020 року, 25 серпня 2020 року по 6 вересня 2020 року, а також з 14 грудня 2020 року по 1 січня 2021 року підтверджуються відповідними листами непрацездатності позивача (т. 1, а. с. 164-166).

Відповідно до наказу в. о. голови правління А. Власенка № 20-К від 12 січня 2021 року на підставі наказу від 14 липня 2020 року № 67 «Про зміну в організації виробництва і праці в апараті управління Товариства», персонального попередження від 31 серпня 2020 року, листа АТ «ДПЗКУ» від 11 листопада № 130-1-19/4656, листа Первинної профспілкової організації АТ «ДПЗКУ» від 1 грудня 2020 року № 62/ППО позивача звільнено з посади головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12 січня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку (т. 1, а. с. 8).

Отримання трудової книжки позивачем в АТ «ДПЗКУ» підтверджується записами у відповідному журналі відповідача (т. 1, а. с. 167-168).

Юридичний фах і стаж позивача підтверджується дипломом, копією трудової книжки (т. 1, а. с. 209-210).

Згідно з аудиторським звітом від 31 липня № 2501-3/10 Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України АТ «ДПЗКУ» вбачається, що за пп. 12 п. 13.3 Статуту АТ «ДПЗКУ» від 24 грудня 2019 року визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «ДПЗКУ» належить до компетенції Правління, а за пп. 7 п. 13.10 вказаної редакції Статуту голова Правління має право затверджувати організаційну структуру та штатний розпис Товариства за погодженням з уповноваженим органом управління. Аналогічні норми містить наступна редакція Статуту АТ «ДПЗКУ» від 31 січня 2020 року. Тому вказаними редакціями Статуту АТ «ДПЗКУ визначено та розмежовано компетенцію й повноваження правління та голови правління, оскільки правління визначає штатний розпис АТ «ДПЗКУ», а голова Правління його затверджує. Отже, в період з 3 січня 2020 року по 7 квітня 2020 року в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявський С. не мав права одноосібно приймати рішення про визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «ДПЗКУ», оскільки діючими на той час редакціями Статуту АТ «ДПЗКУ» такі повноваження булі віднесені до компетенції Правління АТ «ДПЗКУ». На порушення вказаних вимог Статуту АТ «ДПЗКУ», Закону України «Пре акціонерні товариства» в період з 3 січня 2020 року по 7 квітня 2020 року без згоди правління АТ «ДПЗКУ» в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявським С. на підставі виданих наказів були внесені зміни до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» (т. 3, а. с. 49-57).

Також відповідно до витягу з акту Державної аудиторської служби України № 07-21/3 від 6 листопада 2020 року з ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ «ДПЗКУ», а також погодженого АТ «ДПЗКУ» протоколом від 10 листопада 2020 року аудиторського звіту № 07-21/4 від 30 жовтня 2020 року Державної аудиторської служби України, вбачається, що голова правління АТ «ДПЗКУ» мав право одноосібно визначати посадові оклади, тарифи, ставки, надбавки працівника такого товариства та іншим особам, що залучаються до роботи до моменту затвердження статуту АТ «ДПЗКУ» від 24 грудня 2019 року, оскільки надалі відповідно до статутів від 24 грудня 2019 року та від 31 січня 2020 року такі повноваження були віднесені до компетенції правління АТ «ДПЗКУ». Проте у періоді з 8 січня 2020 р. по 31 березня 2020 р. відповідно до наказів в. о. голови правління Чернявського С. відбулось введення до штатного розпис нових 18 посад, а також підвищення посадових окладів окремих працівників у порушення ст. 63 Закону України «Про акціонерні товариства» (т. 1, а. с. 178-181, 182, 183-189).

Вирішуючи вимоги позивача стосовно оскарження ОСОБА_1 наказу АТ «ДПЗКУ» від 16 квітня 2020 року № 244-к, суд першої інстанції керувався наступними нормами права.

Згідно із ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

На підставі ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

На підставі ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

За ч. 3 ст. 97 КЗпП конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 103 КЗпП про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

За ч. 3 ст. 32 КЗпП передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Працівники, на яких поширюються нормативно-правові акти про оплату праці, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

При цьому суд врахував, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові 16 березня 2020 року по справі № 357/9161/17.

Відповідно до змісту п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки при зміні розмірів оплати праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за 2 місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження.

Так, статутом АТ «ДПЗКУ» від 31 січня 2020 року, який діяв на час спірних правовідносин, підтверджується, що власником відповідача є держава в особі Кабінету Міністрів України, який здійснює управління відповідачем через Мінекономіки.

Згідно з пп. 12 п. 13.3 статуту відповідача саме до компетенції правління АТ «ДПКЗУ» належить визначення організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та його штатного розпису.

Саме до повноважень голови правління відповідача (пп. 7 п. 13.10 статуту) віднесено право затверджувати організаційну структуру та штатний розпис АТ «ДПЗКУ» лише після погодження із правлінням відповідача.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що рішення правління відповідача, оформлене протоколом від 16 квітня 2020 року, відповідало повноваженням правління відповідача, визначеним пп. 16 п. 13.3 статуту АТ «ДПКЗУ».

Отже, протоколом правління відповідача № 36 від 16 квітня 2020 року, враховуючи недотримання положень статуту АТ «ДПКЗУ» в. о. голови правління, С. Чернявським, яким було одноосібно без згоди на це правління відповідача внесені зміни до штатного розпису АТ «ДПКЗУ» у порушення статуту відповідача, правомірно було прийнято рішення про скасування, зокрема, наказу такого в. о. голови правління від 2 березня 2020 року № 185-К.

У зв`язку з таким висновком суд цілком логічно не приймає доводи позивача про неправомірність наказу АТ «ДПКЗУ» від 16 квітня 2020 року № 244-к.

Також суд вважав, що позивач не надав доказів, що визначений йому на підставі наказу від 16 квітня 2020 року № 244-к посадовий оклад в розмірі 18000 грн. не відповідав розміру посадових окладів, що діяли для апарату управління АТ «ДПЗКУ» до 3 січня 2020 року, оскільки за ст. 97 КЗпП розміри посадових окладів встановлюються власником або уповноваженим ним органом.

З цим висновком колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає вищенаведеним нормам права і обставинам справи.

Перевіряючи справу, суд також прийшов до висновку про те, що відповідачем однак була порушена процедура ознайомлення позивача із спірним наказом не пізніше як за два місяці до проведення змін розміру його заробітної плати, що є зміною істотних умов праці.

Разом з тим з обставин справи суд встановив, що відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про оплату праці» позивач повинен був бути обізнаним вже при виплаті йому заробітної плати за квітень 2020 року про загальну суму зарплату з розшифровкою за видами виплат, тобто про зменшення йому посадового окладу з 50000 грн. до 18000 грн.

Не погодитися з цим неможливо.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач не знав про зміну розміру заробітної плати, оскільки вважав зменшення зарплати заходами карантинних обмежень, пов`язаних із пандемією, не є слушними, зводяться до припущень, в той час як конкретні обставини справи свідчать про факт обізнаності позивача стосовно розміру щомісячно отриманих ним сум заробітної плати.

В суді першої інстанції позивач і не оспорював, що погоджувався на розмір отримуваного ним доходу на АТ «ДПКЗУ» протягом квітня жовтня 2020 року, тобто до моменту отримання ним попередження про подальше звільнення, і не намагався з`ясувати, з чим пов`язана зміна оплати праці.

А у разі відсутності згоди позивача на продовження роботи в нових умовах, тобто зі зменшенням розміру його посадового окладу, трудовий договір із таким працівником міг бути припинений за п. 6 ст. 36 КЗпП, чого не відбулось, що і свідчить про фактичне погодження ОСОБА_1 на зміну його зарплати у АТ «ДПКЗУ».

Через введені на АТ «ДПКЗУ» карантинні обмеження працівників відповідача було переведено на дистанційну роботу, окрім керівників структурних підрозділів, до яких ОСОБА_1 не відносився.

Тому суд не погодився із думкою позивача про те, що його повинні були ознайомити під розпис із наказом від 16 квітня 2020 року № 244-к, оскільки ОСОБА_1 на момент його видачі працював дистанційно, а під розпис із таким наказом ознайомлювали саме керівників структурних підрозділів АТ «ДПКЗУ».

Стосовно посилань позивача про те, що його навмисно не ознайомили своєчасно із оспореним наказом, надіславши на адресу його реєстрації, а не за фактичним місцем проживання, то суд врахував норму ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , і зазначив, що за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Тому немає підстав вважати, що відповідач порушив права позивача, надсилаючи через карантинні обмеження ОСОБА_1 , який був переведений на дистанційну роботу, за місцем його реєстрації саме рекомендованим листом від 17 квітня 2020 року повідомлення про запроваджені наказом АТ «ДПЗКУ» від 16 квітня 2020 року № 244-К зміни посадового окладу позивача.

Згідно з ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

За ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

При цьому в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Оскільки судом було встановлено, що на адресу позивача 17 квітня 2020 року було направлено лист з повідомленням про зміну його посадового окладу, крім того, позивач отримав зарплату за квітень 2020 року і вже достеменно був повідомлений про зміну його окладу до 18000 грн., а до суду звернувся із позовом про скасування наказу від 16 квітня 2020 року № 244-к лише 16 березня 2021 року, тобто після спливу 11 місяців після його винесення відповідачем, то суд вважав, що ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк на його оскарження за ст. 233 КЗпП.

При цьому ОСОБА_1 не навів поважних причин для поновлення строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, тобто об`єктивно непереборних обставин, які не залежали від волі позивача, які були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення ОСОБА_1 до суду, внаслідок чого суд не вбачає підстав для поновлення таких строків позивачу в частині позовних вимог про оскарження наказу відповідача від 16 квітня 2020 року № 244-к.

Врахувавши такі обставини, норми закону, суд відмовив позивачу через пропуск строків, передбачених за ст. 233 КЗпП України на оскарження наказу відповідача від 16 квітня 2020 року № 244-к, та через відсутність правових підстав для його поновлення заявлені ОСОБА_1 вимоги про нарахування йому та стягнення зарплати за період з 1 квітня 2020 року по 12 січня 2021 року відповідно також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів, погоджується із висновками суду, які є правильними, такими, що узгоджуються із встановленими судом обставинами, нормами права, а доводи апеляційної скарги позивача стосовно цієї частини рішення зводяться до незгоди із рішенням, є аналогічними аргументам, викладеним в позовній заяві і поясненням суду, які були предметом перевірки суду, і яким надана мотивована логічна оцінка.

При вирішенні вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ», суд виходи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу (далі - ГК) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

На підставі ч. 2 ст. 65 ГК власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому за ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

На підставі ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП через скорочення штату працівників відбувається в разі ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату на підставі причин, що супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При цьому при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання доцільності скорочення чисельності чи штату працівників відповідно до ст. 64, 65 ГК, що лежить поза межами компетенції суду, а лише перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося реальне скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29 червня 2021 року по справі № 302/613/18 та від 27 березня 2019 року по справі № 756/5243/17.

Суд першої інстанції у відповідності до положень закону з`ясовував, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку зі скороченням штату працівників, треба виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Тому власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату за ст. 40, 49-2 КЗпП встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, а за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. При цьому при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Доводити ж виконання вимог щодо порядку вивільнення працівника зобов`язаний саме роботодавець, а покладення такого обов`язку на працівника, як на слабшу сторону в зазначених правовідносинах, зокрема, і тому, що у нього відсутні документи, що стали підставою для вивільнення, суперечить принципам справедливості та верховенства права.

Як вбачається зі справи, з наданих відповідачем доказів, відповідач не пропонував позивачу посаду, яка була у наявності в штатному розписі АТ «ДПЗКУ» ще з 14 липня 2020 року та була наявна на момент отримання позивачем персонального попередження про звільнення 12 жовтня 2020 року, що підтверджується переліком прийнятих на АТ «ДПЗКУ» осіб на вакантні посади, наданого на виконання ухвали суду представником відповідача: заступник начальника управління регіональної безпеки департаменту безпеки. Натомість, на таку посаду було прийнято до АТ «ДПЗКУ» іншу, ніж позивач, особу 5 січня 2021 року (т. 1, а. с. 151-157, 158-162; т. 4, а. с. 115-122, 210-211).

І з 12 жовтня 2020 року відповідач також не інформував і не пропонував ОСОБА_1 нові вакантні посади, які були включені до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» починаючи з 14 липня 2020 року по 12 січня 2021 року, та які залишались вакантними на момент звільнення позивача або на які були прийняті інші, ніж позивач, особи вже після 12 жовтня 2020 року, і на які, вочевидь, міг би претендувати позивач з огляду на його кваліфікацію і стаж. (т. 1, а. с. 151-157, 158-162; т. 4, а. с. 115-122, 126, 140, 142, 152, 210-211).

Також судом з переліку прийнятих на АТ «ДПЗКУ» осіб на вакантні посади з 14 липня 2020 року по 12 січня 2021 року встановлено, що знайшли підтвердження доводи позивача стосовно того, що з 14 липня 2020 року по 12 жовтня 2020 року його не було попереджено про подальше звільнення, хоча за цей період до АТ «ДПЗКУ» були працевлаштовані на вакантні посади вже нового штатного розпису АТ «ДПЗКУ» від 14 липня 2020 року інші ніж ОСОБА_1 особи, хоча посади відповідали критеріям можливості його працевлаштування (т. 4, а. с. 115-122, 210-211).

Таким чином суд встановив, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання позивачу пропозицій про всі наявні у АТ «ДПКЗУ» вакансії, які з`являлися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення позивача, тому суд дійшов висновку, що АТ «ДПКЗУ» порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП, що свідчить про не виконання належним чином вимог трудового законодавства представниками АТ «ДПКЗУ» щодо гарантування права ОСОБА_1 на працю та сприяння збереження ним роботи.

Відповідач не спростував переконливо, що позивач міг зайняти наведені судом вакантні посади у АТ «ДПКЗУ», які були наявні з 12 жовтня 2020 року по 12 січня 2021 року з урахуванням його ступеню кваліфікації, освіти, та стажу роботи у сфері права.

На підставі викладеного суд першої інстанції правильно встановив, що позивач належно і достатньо довів наявність правових підстав для поновлення його на роботі на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами Управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За ч. 7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного наказу відповідача.

Суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд розрахував в розмірі 162326,40 грн. Розрахунок перевірений колегію суддів, не погодитися з ним неможливо, оскільки він проведений на підставі даних, що містяться в матеріалах справи, відповідає положенням закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач вказував, що в даному спорі рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.07.2021 року у справі № 607/14893/20, яке залишено без змін рішенням Тернопільського апеляційного суду від 20.12.2021 року, встановлено, що наказ АТ "ДПЗКУ" № 244-к від 16 квітня 2020 року "Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ "ДПЗКУ" С.Чернявського про внесення змін до штатного розпису" є законним, і також встановлено, що прийняття даного наказу не призвело до зміни істотних умов праці. АТ "ДПЗКУ" є учасником обох справі, тому вважає, що обставини, встановлені у постанові Тернопільського апеляційного суду від 20.12.2021 року, а саме що наказ АТ "ДПЗКУ" № 244-к від 16 квітня 2020 року "Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ "ДПЗКУ" С.Чернявського про внесення змін до штатного розпису" є законним, і прийняття даного наказу не призвело до зміни істотних умов праці, мають преюдиціальне значення для даної справи та не підлягають перегляду.

Колегія суддів зауважує у зв`язку із цим, що за результатом перегляду оскарженого рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року, прийшла до висновку про правильність рішення суду, ухваленого до постанови Тернопільського апеляційного суду стосовно вимог про визнання незаконним вищевказаного наказу №244-к від 16.04.2020 року незалежно від висновків, викладених в постанові Тернопільського апеляційного суду від 20.12.2021 року, оскільки рішення суду цілком відповідає критеріям статей 263,264 ЦПК України, крім того, рішення суду ухвалено раніше, і суд першої інстанції не мав враховувати рішення за результатом розгляду спору між іншими сторонами.

Доводи апеляційних скарг сторін про порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було належно і достатньо доведено факт порушення його трудового права при звільненні, що дало суду підстави для задоволення вимог про поновлення його на роботі, в той же час, правомірно відмовлено у визнанні незаконним наказу від 16.04.2020 року і стягненні відповідної суми невиплаченої різниці заробітної плати за пропуском строку звернення до суду з такими вимогами.

З рішення вбачається, що судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем та відповідачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду першої інстанції достатньо відповідає критеріям обґрунтованості.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг сторін не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги позивача та відповідача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 16 лютого 2022 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна