Справа № 357/218/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізова А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду із вищевказаним позовом, який мотивував тим, що у період з 11.04.2006 року по 10.04.2007 року, з 28.01.2015 року по 29.03.2016 року, з 29.03.2016 року по 01.02.2019 року проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.02.2019 № 33 на підставі наказу командиру військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.02.2019 №29-РС про звільнення позивача в запас за п.п. «в» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано таким, що справу та посаду здав, направлено для зарахування на військовий облік до Білоцерківського ОМВК Київської області, з 01.02.2019 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Зазначає, що на день звільнення з військової служби має загальну вислугу років 10 років та 1 місяць, яка складається з пільгової та календарної, однак станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Згідно рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року позивачу було нараховано 26 731,92 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, які він отримав 24.11.2020 року. Крім того, згідно рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.04.2021 року позивачу було нараховано 22 912,77 грн. одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби , які він отримав 29.10.2021 року. Оскільки вказане грошове зобов`язання було прострочено відповідачем, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки заподіяні в результаті прострочення грошового зобов`язання 26 731,92 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 поки внаслідок інфляції за період з 02.09.2019 року по 23.11.2020 року в сумі 1 416,74 грн., а також три відсотки річних від простроченої суми за цей же період в сумі 1 452,31 грн.; стягнути з відповідача збитки заподіяні в результаті прострочення грошового зобов`язання 22 912,77 грн. одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби внаслідок інфляції за період з 02.09.2019 року по 28.10.2021 року в сумі 3 643,01 грн., а також три відсотки річних від простроченої суми за цей же період в сумі 1 883,24 грн.

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки вина відповідача в пропуску строку виплати грошового зобов`язання, в розумінні ст. 625 ЦК України, відсутня, а тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 13.08.2007 Заліщицьким РВ ГУМВС України у Тернопільській області.

Позивач має статус та посвідчення учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , яке видане 16.10.2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 .

Також, позивач є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується додатком до посвідчення серії НОМЕР_5 , виданим Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради 18.07.2019 року.

Наказом командувача військ оперативного командування "Північ" (по особовому складу) від 01.02.2019 №29-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі №320/6251/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Суд вирішив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У зв`язку з набранням законної сили вказаним рішенням суду, 20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до 72 окремої механізованої бригади Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_6 ) із заявою про добровільне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року /а.с. 14/

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 24 листопада 2020 року, на виконання вказаного рішення суду, на картковий рахунок позивача у АТ КБ «ПриватБанк» відповідачем перераховано кошти у розмірі 26 731,92 грн. /а.с. 16/

Крім того, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі №320/1285/21 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії. Суд вирішив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу військової частини (01.02.2019) одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_8 ) одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У зв`язку з набранням законної сили вказаним рішенням суду, 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_6 із заявою про добровільне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року /а.с. 21/

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 29 жовтня 2021 року, на виконання вказаного рішення суду, на картковий рахунок позивача у АТ КБ «ПриватБанк» відповідачем перераховано кошти у розмірі 22 912,77 грн./а.с. 23/

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 зазначав, що в даному випадку прострочення позивачем виплати вказаної суми є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 75-79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц вказано, що: «відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України у постановах від 11.11.2015 у справі № 234/7936/14-ц, від 31.05.2017 у справі № 759/7662/15-ц.

Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є Кодекс законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Питання застосування положень статті 625 ЦК України до трудових правовідносин розглядалось Верховним Судом неодноразово.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

Подібного висновку дотримався і Верховний Суд в постанові від 18.03.2020 у справі № 359/8379/17.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є безпідставними, оскільки приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11,509,524,533-535,625 ЦК України, ст.ст. 116,117 КЗпП України, ст.ст.12,13,263,264-265,268 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В :
В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель