Справа № 346/2098/21
Провадження № 22-ц/4808/33/22
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Коломийська міська рада, виконавчий комітет Коломийської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на виготовлення проїзних документів на виїзд малолітньої дитини за кордон та дозволу на такий виїзд без згоди та супроводу батька, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Махно Н.В. 22 жовтня 2021 року, повний тест якого складено 27 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Коломийська міська рада, виконавчий комітет Коломийської міської ради, в якому просила суд надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на виїзд сина за кордон та дозвіл на такий виїзд без згоди та супроводу батька до Республіки Польща терміном на 3 роки із обов`язковим поверненням дитини в Україну. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка зазначила, що з часу розірвання шлюбу відповідач бере участь у вихованні дитини, цікавиться розвитком дитини та надає матеріальну допомогу. Також вказала, що їй вдалось знайти роботу в Республіці Польща, а тому вона фактично залишилась там проживати разом з сином. В той же час відносини між сторонами погіршились. Відповідач надав свою згоду на відкриття візи та тимчасові поїздки. Вказує, що малолітній син сторін перебуває за кордоном більшість часу, де створені умови для розвитку дитини, син відвідує навчальний заклад. Однак, ОСОБА_3 відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон, а термін нотаріальної згоди відповідача сплив 30.08.2020. Вважає, що приїзд в Україну неможливий за умови відсутності змоги виїхати назад. Добровільно надати дозвіл на виїзд сина відповідач відмовляється, а тому звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт вказує, що позивачка на даний час проживає в Польщі та має там постійну роботу. Вважає, що відповідач, не даючи дозволу на виїзд сина за кордон, порушує інтереси дитини, оскільки малолітній ОСОБА_6 прижився у новому середовищі, відвідує місцеву школу та має друзів. Місце навчання та проживання сина сторін підтверджується відповідною довідкою, яку раніше позивачка не змогла надати суду за станом здоров`я. Представник апелянта також зазначає, що позивачка вдруге вийшла заміж за громадянина Польщі, рішенням місцевого суду від 09.01.2020 шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дитини з матір`ю. На думку апелянта, неможливість виїзду сина в Польщу зумовить розлучення дитини з матір`ю. Натомість дозвіл на виїзд за кордон забезпечить можливість дитини бачитися з обома батьками. Посилаючись на вказане, практику ЄСПЛ щодо забезпечення найкращих інтересів дитини та постанови Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №521/14556/16 та від 31 серпня 2020 року у справі №753/9330/17, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вказує, що син сторін має єдине законне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Надана ж апелянтом довідка, на думку відповідача, не може братися до уваги, оскільки нею вказано місце проживання з сином за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, в довідці №171/2021 директора шкільного комітету в Цеглуві зазначено, що ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .Крім того, заперечує, що апелянт неодноразово зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон, оскільки позивачкою не надано жодного документу, який би підтверджував факт подібних звернень. Оскаржуване рішення суду вважає законним та таким, що відповідає вимогам національного законодавства та міжнародного права, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Додатково зазначив, що ОСОБА_8 після розірвання шлюбу з відповідачем, вийшла в Польщі заміж, змінивши прізвище на « ОСОБА_9 », і зараз перебуває у декретній відпустці. Син ОСОБА_6 проживає з нею в Польщі постійно, і тому вважає, що суд безпідставно відмовив їй у позові.

Відповідач та його представник доводи апеляційної скарги заперечили. ОСОБА_3 , зокрема, пояснив, що позивачка під час перебування в шлюбі з ним, під надуманим приводом вивезла їх малолітню дитину з України в Польщу. В подальшому, не повертаючи дитину в Україну, після розірвання шлюбу з ним, вийшла заміж за громадянина Польщі і залишила там проживати. Вказав, що на даний час він позбавлений можливості зустрічей у Польщі з своїм сином - ОСОБА_6 , оскільки колишня дружина не дає на це своєї офіційної згоди, і дитину в Україну вона не привозить вже орієнтовно два роки. Вважає, що цим порушуються його права на участь у вихованні сина. Вказав, що свої обов`язки щодо матеріального утримання дитини регулярно і добровільно виконує, про що має документальне підтвердження. Вважаючи рішення місцевого суду законним і обґрунтованим, ОСОБА_3 та його представник просять залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачкою, що виїзд дитини за кордон відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини сторін. При цьому судом зазначено, що виїзд дитини за кордон на період, вказаний позивачем, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини. Місцевий суд також зауважив, що відсутність конкретної адреси місця перебування дитини на території Польщі та доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, може створити ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 22).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю (а.с. 17).

Встановлено, що малолітній ОСОБА_11 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Відповідач неодноразово надавав ОСОБА_5 дозвіл на виїзд ОСОБА_11 за кордон (а.с. 18-21).

У позивача ОСОБА_5 та малолітнього сина сторін ОСОБА_11 оформлений дозвіл на тимчасове перебування (карта побуту) в Польщі з дозволом позивача на працю (а.с. 16, 28, 29).

Позивачка працевлаштована як торговий представник (а.с. 25, 30).

Син сторін - ОСОБА_11 відвідує групу Нульового класу у дитячому садку «Країна казок Ілона Ющак» згідно довідки від 03.03.2021 (а.с. 31).

З позовної заяви та пояснень сторін встановлено, що термін нотаріальної згоди відповідача на виїзд сина за кордон сплив 30.08.2020. З вказаного часу малолітній син сторін на територію України не повертався.

31 травня 2021 року відповідач звернувся з заявою до Міністерства юстиції України про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові спекти міжнародного викрадення дітей, в якому зазначив, що 27.07.2020 ОСОБА_8 під вигаданим приводом вивезла в Республіку Польща неповнолітнього сина - ОСОБА_11 і на день подачі заяви дитина не повернута (а.с. 70-71).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини за вимогами статті 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно статті 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», пунктів 16, 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Звертаючись із зазначеним позовом, ОСОБА_1 не зазначила місце перебування дитини у конкретний період, не надала докази гарантій повернення останньої в Україну.

Зокрема, у наданій апеляційному суду на підтвердження адреси проживання малолітнього сина сторін довідці вказано №171/2021 від 07.10.2021 зазначено, що ОСОБА_6 проживає в АДРЕСА_3 . Проте, в апеляційній скарзі місце проживання вказано: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості для іншого з батьків.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №643/1090/17.

Крім того, позивачем не доведено, що тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька на трирічний період відповідатиме найкращим інтересам дитини. Апеляційний суд зауважує, що сама позивачка підтвердила активну участь батька у вихованні дитини, в свою чергу надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий тривалий період порушуватиме право батька брати участь у вихованні дитини.

Також колегія суддів звертає увагу, що як на момент звернення до суду із цим позовом, так і на час розгляду судами справи малолітній ОСОБА_11 фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Республіці Польща, де проживає разом із матір`ю. Оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року в справі № 359/1506/21(провадження № 61-17756св21).

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відсутність дозволу відповідача на виїзд дитини за кордон зумовить розлучення дитини з матір`ю, натомість дозвіл на виїзд за кордон забезпечить можливість дитини бачитися з обома батьками, колегія суддів відхиляє, оскільки встановленим є факт перебування на час розгляду справи судом ОСОБА_11 у Республіці Польща з матір`ю ОСОБА_5 . Таким чином, оскільки дитина не перетинала кордон України, то вирішення питання щодо надання йому дозволу на виїзд за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі повернення ОСОБА_11 до України.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду у справі № 521/14556/16 від 05.08.2020, оскільки вона стосується повернення неповнолітньої дитини до місця постійного проживання, та у справі №753/9330/17 від 31.08.2020, оскільки обставини цієї справи стосуються короткотривалого дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди батька.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевий суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, а оскаржуване рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування рішення не встановлено.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.