ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/1444/21

Головуючий у першій інстанції Карпинська Н. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/285/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальний заклад «Городнянський ліцей № 1» Городнянської міської ради Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор Комунального закладу «Городнянський ліцей № 1» Городнянської міської ради Чернігівської області Гриценко Юрій Михайлович,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Городнянський ліцей № 1» Городнянської міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

місце ухвалення рішення суду м. Городня,

час проголошення рішення 12 год. 31 хв,

дата складання повного тексту судового рішення 09 листопада 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до КЗ «Городнянський ліцей № 1» Городнянської міської ради, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ від 10 червня 2021 року в частині її звільнення з посади заступника директора з навчально-виховної роботи та вчителя української мови Городнянського ліцею № 1, поновити її на даній посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період незаконного звільнення по день ухвалення рішення у справі.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що у даному навчальному закладі з вересня 1973 року працювала вчителем української мови та літератури, а з вересня 1982 року постійно обіймала посаду заступника директора з навчально-виховної роботи. За свій багаторічний стаж роботи у навчальному закладі має численні нагороди, відзнаки та заохочення, приймала активну участь у інноваційних методичних заходах ліцею, постійно працювала над своїм професійним розвитком, її творчі надбання неодноразово друкувалися у ЗМІ та спеціальних виданнях.

Указувала, що у зв`язку з прийняттям у січні 2020 року ЗУ «Про повну загальну середню освіту» її, як особу, що досягла пенсійного віку, було попереджено про укладення строкового трудового договору на 1 рік, який з нею у письмовому вигляді не укладався і їй особисто не видавався. На її переконання, директор ліцею всупереч наданого ст. 22 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» права укладати строкові трудові договори до 3-х років з учителями, які досягли пенсійного віку, безпідставно проігнорував її заяву та відмовив у подальшому працевлаштуванні, видавши 10 червня 2021 року наказ про звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору. У той же час, з деякими учителями були укладені строкові трудові договори, а на посаду заступника директора прийнято іншу особу.

Таке рішення вважає невмотивованим, упередженим, недобросовісним та дискримінаційним відносно неї, оскільки факт досягнення пенсійного віку не створює жодних перешкод для продовження виконання трудових обов`язків, позивачка має задовільний стан здоров`я, великий досвід роботи, прагне до вдосконалення своїх навичок, що свідчить про конкурентоспроможність щодо інших працівників та кандидатів на посаду заступника директора.

Рішенням від 09 листопада 2021 року Городнянський районний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на однобічність та упередженість оскаржуваного рішення, ненадання належної оцінки наявним доказам, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою положення ЗУ «Про повну загальну середню освіту», відповідно до яких визначено право роботодавця продовжити трудові відносини із педагогами, які досягли пенсійного віку, шляхом укладання строкових трудових договорів до 3-х років. Позивачка звертає увагу суду, що всупереч наведеному керівництво ліцею в особі директора з невідомих причин проігнорувало її заяву про продовження трудових відносин та відмовило в укладенні строкового договору ще на 2 роки, не навівши жодних мотивів чи пояснень.

Наголошує на тому, що продовження контрактів з іншими вчителями, які досягли пенсійного віку, та прийняття на посаду заступника директора іншої особи, свідчить про виявлену щодо неї з боку відповідача непорядність, необ`єктивність та упередженість. Відповідач проігнорував наявність у позивачки значного досвіду роботи та постійне прагнення до вдосконалення, що, на думку ОСОБА_1 , надає їй переважне право щодо інших кандидатів.

Позивачка зазначає, що прийняття ЗУ «Про загальну середню освіту» мало на меті звільнити тих педагогів пенсійного віку, які не заперечували проти припинення з ними таким чином трудових відносин. Саме такі вчителі ліцею не виявили бажання продовжувати працювати та погодилися на припинення трудового договору, а інша частина, в тому числі і вона, скористалися відповідним правом на продовження відносин на умовах строкового трудового договору, проте, відповідач допустив порушення гарантованого їй міжнародним та національним законодавством права на труд, а суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що питання прийняття на роботу інших педагогів, які досягли пенсійного віку, не впливає на законність дій відповідача. Вона разом з іншими педагогами мала рівні трудові права і в разі прийняття позитивних рішень про задоволення їхніх заяв, мала законні очікування та сподівання на своє подальше працевлаштування.

У наданому відзиві третя особа директор Городнянського ліцею № 1 Гриценко Ю.М., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні.

Обґрунтовуючи свій відзив, директор наголошує на тому, що в даному випадку ліцей лише виконав вимоги ЗУ «Про загальну середню освіту», припинивши дію безстрокового трудового договору з одночасним укладенням з ОСОБА_1 трудового договору строком на 1 рік. Позивачка надала свою згоду на укладення строкового договору шляхом ознайомлення з наказом від 25 червня 2020 року, засвідчивши таку згоду особистим підписом.

Стверджує, що на час розгляду даної справи відсутнє рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними повністю чи в окремій частині норм наведеного вище закону, тому визначені ним вимоги є обов`язковими для виконання і були дотримані відповідачем. Звертає увагу суду, що оспорюваним наказом від 10 червня 2021 року позивачку було не повідомлено про майбутнє вивільнення, а саме звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору, оскільки в такому випадку договір припиняється в строк, визначений сторонами і ніякого попередження не відбувається.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції указав на те, що фактично позивачка стверджує про порушення її права на поворотне прийняття на роботу на навчальний рік, який розпочато 01 вересня 2021 року, хоча договори на цей рік укладались у серпні 2021 року, а не продовжувались у день припинення попередніх. Оскільки строк дії трудового договору між сторонами закінчився 30 червня 2021 року, відповідач мав право та зобов`язаний був видати наказ, який оскаржує позивачка, і підстава звільнення, яка обрана відповідачем, а саме, п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, обрана вірно, отже наказ про звільнення у зв`язку з закінченням строку договору, на який його було укладено, є законним, і підстави для його скасування відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 , 1948 року народження, з 01 вересня 1973 року працювала вчителем української мови і літератури Городнянської середньої школи № 2, яка у зв`язку з об`єднанням шкіл № 1 та № 2, ліквідацією школи № 2 та неодноразовою зміною найменувань, змінила свою назву на КЗ «Городнянський ліцей № 1», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки (а.с. 6-11). З 28 вересня 1982 року ОСОБА_1 відповідним наказом була переведена на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи.

22 квітня 2020 року ОСОБА_1 під розписку була ознайомлена з наказом КЗ «Городнянський ліцей № 1» № 28-к від 22 квітня 2020 року, виданий на виконання вимог п.п. 2 п. 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про повну загальну середню освіту», та попереджена про припинення безстрокового трудового договору з одночасним укладенням з нею трудового договору строком на 1 рік (а.с. 38).

Наказом КЗ «Городнянський ліцей № 1» № 59-к від 25 червня 2020 року припинено безстрокові трудові договори з одночасним укладенням строкових трудових договорів на один рік з 01 липня 2020 року з педагогічними працівниками ліцею, яким виплачується пенсія за віком, у тому числі, із заступником директора, вчителем української мови та літератури ОСОБА_1 (а.с. 39). Наказ доведено до відома позивачки, про що свідчить її підпис.

Наказом № 43-к від 10 червня 2021 року ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи КЗ «Городнянський ліцей № 1», звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору 30 червня 2021 року за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2020-2021 навчальний рік у кількості 44 календарні дні (а.с. 40).

Звернувшись з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 вказувала на порушення керівництвом навчального закладу її конституційного права на працю, указуючи, що факт досягнення пенсійного віку не створює жодних перешкод для продовження виконання нею трудових обов`язків, вона має задовільний стан здоров`я, значний досвід роботи та постійне вдосконалює професійні навички, що свідчить про її конкурентоспроможність серед інших працівників та кандидатів на посаду заступника директора. Рішення директора про небажання укласти з нею строковий трудовий договір на 3 роки вважає невмотивованим, упередженим, недобросовісним та дискримінаційним відносно до неї.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За змістом ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року педагогічні працівники мають права, визначені ЗУ «Про освіту», цим Законом, законодавством, колективним договором, трудовим договором та/або установчими документами закладу освіти. Педагогічні працівники закладів освіти приймаються на роботу за трудовими договорами відповідно до вимог цього Закону та законодавства про працю. Педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Підпунктом 2 п. 3 розділу Х «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону встановлено, що до 1 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, станом на час винесення оспорюваного наказу була особою пенсійного віку та отримувала пенсію за віком. З вересня 1982 року позивачка працювала заступником директора з навчально-виховної роботи Городнянського ліцею № 1 Городнянської міської ради.

16 січня 2020 року Верховною Радою України прийнято ЗУ «Про повну загальну середню освіту», який набрав чинності 18 березня 2020 року.

22 квітня 2020 року на виконання вимог п.п. 2 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, відповідно до наказу КЗ «Городнянський ліцей № 1» від 22 квітня 2020 року, позивачку, як педагогічного працівника та якій виплачується пенсія за віком, було повідомлено про припинення безстрокового трудового договору шляхом укладання з нею трудового договору строком на 1 рік. Таким чином, про зміну істотних умов праці позивачку було попереджено за два місяці.

Наведе свідчить про те, що відповідач, виконуючи вимоги ЗУ «Про повну загальну середню освіту», до 01 липня 2020 року видав наказ про припинення з позивачкою безстрокового трудового договору та виявив намір укласти з нею трудовий договір строком на 1 рік. З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис, у судовому порядку його не оскаржувала, обставини щодо пенсійного віку та отримання пенсії за віком не заперечувала, і продовжила працювати на запропонованих їй нових умовах, тобто, на умовах строкового трудового договору.

Таким чином, на переконання колегії суддів, між сторонами було досягнуто згоди на продовження трудових відносин на період з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року, тобто на визначений строк.

Доводи позивачки про те, що такий договір у письмовому вигляді з нею не укладався, а тому вона продовжила працювати на умовах безстрокового трудового договору, є безпідставними, оскільки за нормами ЗУ «Про повну загальну середню освіту» працівник не зобов`язаний подавати у певний строк адміністрації заяву про згоду укласти строковий трудовий договір. Указаний Закон містить імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір з працівником, який досяг пенсійного віку, безумовно припиняється, а йому гарантується продовження роботи строком на 1 рік. Отже, згоди позивачки на укладення строкового трудового договору не вимагалось.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що позивачка не висловила незгоди працювати на умовах строкового трудового договору, який визначено на 1 рік. ОСОБА_1 протягом року працювала заступником директора з навчально-виховної роботи та виконувала покладені на неї посадові обов`язки, тим самим усвідомлюючи та підтвердивши наявність трудових відносин з відповідачем саме на умовах строкового трудового договору. Апеляційний суд вважає, що даний факт свідчить про наявність добровільної згоди на запропонований позивачці варіант реалізації права на працю саме на умовах строкового трудового договору терміном на 1 рік.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. В такому випадку обов`язку власника чи уповноваженого ним органу повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту чинним трудовим законодавством не передбачено.

Припинення строкового трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли продовжив правовідносини із роботодавцем за строковим трудовим договором. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Такий правовий висновок навів Верховний Суд у своїй постанові від 13 січня 2020 року у справі № 607/18957/18.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про дискримінаційний підхід керівництва навчального закладу при вирішенні питання про продовження трудових відносин ОСОБА_1 шляхом укладення трудового договору строком на 3 роки з огляду на таке.

Стаття 2-1 КЗпП України забороняє будь-яку дискримінацію у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. За змістом ст. 5 вказаного Закону формами дискримінації є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації та утиск.

Позивачкою до позову не надано доказів, а зі змісту позовних вимог не вбачається, що її обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» можна вважати дискримінацією, а також не надано суду належних та допустимих доказів того, що з боку відповідача вчинено стосовно неї дії, які мають ознаки прямої дискримінації чи утиску.

Погодившись укласти строковий трудовий договір, що, як встановлено судом, відбулось в рамках діючого законодавства, ОСОБА_1 висловила свою волю на припинення безстрокового трудового договору, який з нею раніше був укладений. Колегія суддів враховує, що позивачку звільнено з роботи з підстав закінчення строкового трудового договору, а не з підстав досягнення нею пенсійного віку, а тому доводи про дискримінаційний підхід до неї за ознакою пенсійного віку не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що укладення з іншими працівниками строкових трудових договорів на навчальний рік, що розпочався 1 вересня 2021 року, відбувалось у серпні цього року, а не продовжувалось в день припинення попередніх строкових договорів, а отже доводи ОСОБА_1 про перевагу на переукладення трудового договору з підстав наявності значного досвіду роботи, професійних відзнак та вдосконалення професійних навичок, не відповідають обставинам справи. Крім цього, укладення або неукладення нового строкового трудового договору з працівником є дискреційними повноваженнями роботодавця, оскільки ст. 22 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» визначено право, а не обов`язок керівника на укладення строкових трудових договорів.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2022 року.

Головуюча: Судді: