Справа № 369/2275/22
Провадження №2-з/369/22/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2022 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєва І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви у цивільній справі №369/2275/22,-

ВСТАНОВИЛА:

11 лютого 2022 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Заява заявника про забезпечення позову мотивована тим, що 22.01.2009 року між ОСОБА_1 (надалі Заявник/Позивач) та ОСОБА_3 (надалі Відповідач 1/Позичальник/Боржник) було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 60 (надалі Договір позики).

Відповідно до п. 1.1. Договору позики Позикодавець передав у власність Позичальника грошові кошти в сумі 5 581 749,00 грн. (п`ять мільйонів п`ятсот вісімдесят одна тисяча сімсот сорок дев`ять гривень 00 копійок), що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ становить 724 902,47 дол. США (сімсот двадцять чотири тисячі дев`ятсот два долара США 47 центів), а Позичальник зобов`язаний, повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків.

Згідно із п. 1.2. Договору позики, Позичальник зобов`язується за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою земельної ділянки та житловим будинком, на якій він розташований, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0332 (надалі Об`єкт іпотеки). Укладання договору іпотеки має відбутись не пізніше 45 днів від дня укладання Договору позики.

Заявник у поданій заяві зазначає,що Відповідач 1 не виконав свої зобов`язання відповідно до п. 1.2. Договору та не забезпечив позику шляхом переданням Позивачу в іпотеку нерухомого майна, передбаченого Договором позики.

У зв`язку із неповерненням Відповідачем 1 суми позики Позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу на стягнення з Відповідача 1 заборгованості за Договором позики.

Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2-Н-55/10 від 01.02.2010 року про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача заборгованості за Договором позики в розмірі 6 139 923,90 грн., а також судових витрат в розмірі 880,00 грн.

На підставі даного судового наказу приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д. В. було відкрито виконавче провадження № 68002645 від 24.12.2021 року та розпочато процедуру примусового виконання рішення.

Під час вчинення приватним виконавцем Ляпіним Д. В. виконавчих дій, спрямованих на стягнення з Відповідача 1 заборгованості в рамках виконавчого провадження, було виявлено, що житловий будинок, який мав бути переданий в іпотеку Відповідачем 1 згідно п. 1.2. Договору позики, вибув із власності Відповідача 1, про що приватним виконавцем був складений відповідний Акт від 29.12.2021 року, який був отриманий представником Позивача адвокатом Воробеєм Є. В. 29.12.2021 року.

Згідно інформації, викладеної у Акті приватного виконавця від 29.12.2021 року, у власності Боржника відсутнє будь-яке нерухоме майно на яке може бути звернуте стягнення в рамках ВП № 68002645. При перевірці даних щодо нерухомого майна, яке було зазначено у договорі позики (житловий будинок та земельна ділянка під ним) приватним виконавцем встановлено, що з 29.12.2019 року вказане у заяві стягувача майно не належить Боржнику. Разом з Актом приватним виконавцем було надано підтверджуючі документи щодо вибуття із власності Відповідача 1 нерухомого майна (інформацію з державного реєстру щодо житлового будинку та земельної ділянки, копію договору дарування житлового будинку, державний акт про право власності на земельну ділянку, загальні відомості про земельну ділянку з ДЗК).

Так, відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.12.2021 року власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (надалі Відповідач 2), яка є дочкою Відповідача 1. Відповідно до запису про право власності № 36370018 від 24.09.2020 року Відповідач 2 набула право власності на житловий будинок на підставі договору дарування, серія та номер: 522, видании? 18.03.2011 року, видавник: ОСОБА_4 , приватнии? нотаріус КМНО, за яким Відповідач 1 (батько) подарував житловий будинок Відповідачу 2 (дочці) (надалі Оскаржуваний правочин).

Відповідно до п. 1.1. Договору дарування житлового будинку, одночасно з укладанням цього договору відповідачі також уклали договір дарування земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок.

Таким чином, Відповідач 1, знаючи про свої зобов`язання щодо передачі житлового будинку в іпотеку Позивачу та необхідності повернення Позивачу суми позики, подарував, тобто передав на безоплатні основі, житловий будинок та земельну ділянку під ним особі, яка входить до кола найближчих родичів Відповідача 1 своїй дочці. При цьому відчуження належного Відповідачу 1 житлового будинку та земельної ділянки відбулось у період після набрання законної сили судовим наказом про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача заборгованості за Договором позики, що свідчить про укладення Оскаржуваного правочину лише з однією метою уникнення звернення стягнення на відчужуване майно в рахунок погашення боргу та неповернення суми позики Позивачу. Дане свідчить про те, що правова мета Оскаржуваного правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин суперечить актам цивільного законодавства, а отже є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2021 року у власності Відповідача 1 перебуває лише квартира АДРЕСА_2 , яка знаходиться в іпотеці. Також, у реєстрі наявні записи про арешти майна, накладені державними виконавцями на все нерухоме майно Відповідача 1 в інших виконавчих провадженнях. Таким чином, внаслідок відчуження 18.03.2011 року житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, Відповідач 1 перестав володіти будь-яким нерухомим майном, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед Позивачем.

Відповідач 1, порушивши умови Договору позики щодо передачі Позивачу в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки під ним, будучи достеменно обізнаним про наявність заборгованості перед Позивачем за Договором позики та з метою ухилення від виконання судового наказу про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача заборгованості за Договором позики в розмірі 6 139 923,90 грн., здійснив відчуження житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований, на користь своєї дочки ОСОБА_2 . Таким чином, Відповідач 1, подарувавши будинок та земельну ділянку Відповідачу 2, фактично ухилився від виконання своїх боргових зобов`язань перед Позивачем. Ці дії Відповідач 1 здійснив для того, щоб утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду по стягненню з нього заборгованості за Договором позики, адже внаслідок відчуження житлового будинку та земельної ділянки, Відповідач 1 перестав володіти будь-яким нерухомим майном, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед Позивачем (дане підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2021 року).

Відповідно до інформації, зазначеної у Акті приватного виконавця від 29.12.2021 року, з метою ускладнення повернення земельної ділянки у власність Відповідача 1 або звернення на неї будь-якого іншого стягнення, пізніше Відповідачем 2 було проведено її об`єднання з іншою земельною ділянкою, внаслідок чого земельна ділянка за кадастровим номером, який зазначений у Договорі позики, зникла. У 2021 році об`єднану земельну ділянку було знову розділено на дві земельні ділянки та отримано на них нові кадастрові номери. Ці дії, проведені Відповідачем 2, явно свідчать про свідоме бажання відповідачів «сховати» майно, відчужене за укладеними договорами дарування. Таким чином, можна зробити висновок, що всі дії відповідачів направлені на ухилення від сплати Відповідачем 1 заборгованості за договором позики, а отже є узгодженими та злагодженими.

ОСОБА_1 звертає увагу суду, що оскільки раніше Відповідач 1 вже вчинив дії, пов`язані із відчуження спірного майна на користь своєї дочки, є всі підстави вважати, що після того, як відповідачі дізнаються про пред`явлення до них позову Позивачем та у разі невжиття судом заходів забезпечення позову, Відповідач 2 зможе безперешкодно відчужити вказаний об`єкт нерухомого майна на користь третіх осіб. Це призведе до унеможливлення звернення стягнення Позивачем на спірне майно в межах зазначеного вище виконавчого провадження № 68002645 як на майно, яке мало забезпечувати перед Позивачем зобов`язання Відповідача 1 за договором позики.

Тому ця обставина на думку заявника свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить ефективний захист прав Позивача в межах виконавчого провадження № 68002645. Незастосування саме арешту спірного майна, зважаючи на попередню поведінку обох відповідачів, з критичною ймовірністю призведе до того, що як і зараз, Позивач не зможе реалізувати своє право на звернення стягнення на спірне майно, як це мало б відбутись у разі добросовісної поведінки Відповідача 1.

Накладення арешту на будинок не призведе до обмеження прав Відповідача 2 на володіння та користування майном, а лише слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав Позивача.

З огляду на уникнення Відповідачем 1 виконання рішення суду щодо сплати на користь Заявника заборгованості за Договором позики в розмірі 6 139 923,90 грн., такий вид забезпечення позову, як накладання арешту на житловий будинок Відповідача 2, буде співмірним та достатнім заходом забезпечення позову.

Заявник звертає увагу суду, що відповідно до Інформації з Єдиного реєстру боржників, Відповідач 1 є боржником та відносно нього відкрито ряд інших виконавчих проваджень щодо стягнення в примусовому порядку грошових коштів. Даний факт свідчить про те, що Відповідач 1 не виконує свої грошові зобов`язання не лише щодо Заявника, але й щодо інших кредиторів, зокрема і держави (Інформація з Єдиного реєстру боржників та роздруківка з Автоматизованої системи виконавчих проваджень додаються), що ще раз доводить недобросовісність дій Відповідача 1 та його небажання сплачувати свої борги.

Тому на підставі вище наведеного ОСОБА_1 просив суддю, вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/5745/18.

Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог в частині накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав.

При цьому, накладення арешту на вказаний житловий будинок до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

При цьому суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Дослідивши письмові матеріали справи, та враховуючи, що вид забезпечення позову, вказаний у заяві позивача, а саме накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 є співмірним із заявленими позовними вимогами, суддя вважає за доцільне накласти арешт на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 до моменту набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву задовольнити.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Ухвала про забезпечення позову набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви скасовуються судом у разі неподання заявником відповідної позовної заяви згідно із вимогами частини четвертої статті 152 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1

Відповідач 1: ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3

Суддя: Фінагеєва І.О.