Єдиний унікальний номер 237/2002/19
Номер провадження 22-ц/804/409/22
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року

м. Бахмут

справа № 237/2002/19

провадження № 22-ц/804/409/22

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладух О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Курахівська міська рада Покровського району Донецької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 237/2002/19 за позовом ОСОБА_1 до Курахівської міської ради Покровського району Донецької області, яка є правонаступником Дачненської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, про визнання права власності за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 листопада 2021 року (суддя Приходько В.А.), ухваленого в приміщенні Мар`їнського районного суду Донецької області, повне судове рішення складено 20 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суд з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 29 грудня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, придбав у власність ? частину житлового будинку з частиною надвірних побудов за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині вказаного будинку ніхто не мешкає, відсутні двері та вікна, відсутнє опалення і все це призводить до руйнування усього будинку, у зв`язку з чим він доглядає за будинком та несе витрати, що спричиняють йому (позивачу) шкоду. Вважав, що єдиним способом вирішення питання збереження цілісності його майна є визнання за ним права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,7 кв.м, в тому числі житловою площею 21,4 кв.м, із складовими частинами об`єкта нерухомого майна: літня кухня-сарай та ? частина погрібу.

Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 39,7 кв.м, житловою площею 21,4 кв.м., із складовими частинами об`єкта нерухомого майна: літня кухня-сарай та ? частина погрібу.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю в квітні 2019 року, що не відповідає вимогам статті 344 ЦК України, тому немає законних підстав для задоволення такого позову.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про визнання права власності за набувальною давності.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що починаючи з 2003 року ОСОБА_2 фактично добросовісно, відкрито безперервно володів та користувався нерухомим майном, а саме, квартиру АДРЕСА_2 , утримував її, а тому, на думку скаржника, він набув право власності на вказану квартиру на підставі статті 344 ЦК України.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Курахівської міська рада Покровського району Донецької області про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з реєстраційними даними РКП «Мар`їнське БТІ» станом на 31.12.2012 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване: ? частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов (квартира АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_1 на підставі договору-купівлі продажу від 29.12.2003 року № 2418, ? частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (квартира АДРЕСА_4 ) за СЗАТ «Дальнє» на підставі договору-купівлі продажу від 27.02.2008 року №388.

Вказана інформація також міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до відомостей, наданих РКП «Мар`їнське БТІ». Між КСП «Дружба», та СЗАТ «Дальнє», був укладений договір купівлі-продажу №388 від 27.02.2008 року на квартиру АДРЕСА_2 .(а.с.13).

Згідно з листом сільського голови І. Сербіна від 11.11.2020 року спірна квартира перебуває в комунальній власності Дачненської сільської територіальної громади Мар`їнського району Донецької області і у вищевказаному приміщенні зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В книзі господарського обліку №19-5 ОСОБА_5 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №43, складений 14.10.2008 року, а залишились зареєстрованими ОСОБА_3 його дружина, та ОСОБА_6 онук.

Із акта обстеження проживання сім`ї ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_5 від 22.01.2019 року встановлено, що за цією адресою зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , але фактично не проживають за даною адресою з 2014 року по теперішній час. Акт підписали сусіди та депутат Дачненської сільської ради і засвідчений секретарем Дачненської сільської ради та печаткою.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що в будинку АДРЕСА_1 , позивач постійно проживає і користується обома квартирами, колишні господарі квартири АДРЕСА_4 в будинку не проживають більше 10 років. Позивач доглядає весь будинок, в тому числі опікується і другою половиною будинку, де розташована квартира АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що він проживає з дитинства в с. Дальне, підтверджує факт, що раніше проживали в квартирі АДРЕСА_2 сім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зазначив що чоловік помер, ОСОБА_11 виїхала, доглядає за будинком ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що житловий будинок АДРЕСА_1 на двох господарів, в ньому проживали бабуся з дідусем, потім виїхали. ОСОБА_1 доглядає за будинком, тримає господарство.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона проживає в с. Дальне, Мар`їнського району Донецької області з 1997 року в сусідньому будинку АДРЕСА_6 на двох господарів. Позивач займав ? будинку по АДРЕСА_1 , а другу квартиру займала сім`я ОСОБА_15 . До 2014 року там проживали ОСОБА_16 , її дочка ОСОБА_17 та син, який потім був засуджений і відправлений до місць позбавлення волі. А в 2014 році ОСОБА_18 дочка ОСОБА_17 забрала в м. Донецьк і більше вони не приїздили. Весь цей час всю територію домоволодіння займає позивач у справі, в нього там господарство. Повідомила, що їй відомо, що син ОСОБА_19 після звільнення з місця позбавлення волі в 2016 році повернувся додому, але ОСОБА_1 його в будинок в квартиру АДРЕСА_4 не пустив.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що вони з позивачем є сусідами, він проживає в сусідньому будинку і може пояснити, що ОСОБА_1 веде себе не по добросусідські, тримає господарство, але не дивиться за ним, його худоба шкодить паркан та рослини на сусідній ділянці. Квартира АДРЕСА_4 , на яку претендує позивач, дійсно останнім часом занепадає, але це результат дій ОСОБА_1 , який ллє стоки під фундамент квартири АДРЕСА_4 , фактично житлове приміщення перетворив на хлів, зберігає там сіно. В 2013 році там проживала сім`я ОСОБА_15 . Господар помер, але жила його дружина та дорослі діти. Потім в 2014 році ОСОБА_16 захворіла і її дочка забрала в м. Донецьк. Також зазначив, що з ОСОБА_21 в нього відбулася телефонна розмова і вона йому повідомила, що приїхати до своєї квартири не може, оскільки знаходиться на окупованій території і пункти пропуску закриті, але вважає що це її дім, відмовлятися від нього не збирається, оскільки вона там зареєстрована.

В квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані за цією адресою особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали до 2014 року і залишили житлове приміщення в 2014 році у зв`язку з хворобою ОСОБА_3 , але по теперішній час зареєстровані за вказаною адресою і позивачу ОСОБА_1 цей факт відомий.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 та частини 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю в квітні 2019 року, що не відповідає вимогам статті 344 ЦК України, тому немає законних підстав для задоволення такого позову.

Проте, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині мотивів для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаний із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20).

За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц).

Апеляційний суд виходить з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження добросовісного користування ним спірної частини житлового будинку протягом 10 років відповідно до умов, які надають йому можливість набути право власності на дане майно за набувальною давністю.

Отже, поза увагою суду першої інстанції залишилось встановлення відсутності факту добросовісного користування позивачем частиною житлового будинку, що має правове значення при визнанні або відмові в визнанні права власності за набувальною давністю.

Ухвалення рішення в даній справі без врахування вищезазначених обставин, не відповідало б завданню та основним засадам цивільного судочинства, а також принципу правової визначеності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 та частини 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині з викладенням її у редакції цієї постанови.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції лише в мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 листопада 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий О.О. Тимченко