ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1249/19 Номер провадження 22-ц/814/450/22Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Бродській В.О.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Шинкаренко М.А.

представник відповідача - Євграфова О.О.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - адвоката Шинкаренко Марини Анатоліївни

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Крючко Н.І., повний текст рішення складено - дата не вказана

та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року, ухвалене суддею Крючко Н.І., повний текст складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Подільський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про стягнення заборгованості по аліментам та додаткових витрат на дитину, -

В С Т А Н О В И В:

30 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Подільський відділ державної виконавчої служби м. Полтави, про стягнення заборгованості по аліментам та додаткових витрат на дитину, в якому просила стягнути заборгованість по аліментам на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 за період часу з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року у розмірі 16 198,20 грн. та стягнути з відповідача інфляційні витрати у розмірі 5 299,31 грн., неустойку (пеню) у розмірі - 1514,53 грн., 3% річних - 414,94 грн. від суми боргу 16 198,20 грн. по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 за період часу з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року та додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина у розмірі 2 550,61 грн., судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 11 серпня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. У провадженні Подільського відділу державної виконавчої служби м. Полтави перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1431 від 11.10.2011 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Зазначає, що у період часу з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року ОСОБА_3 , приховуючи свій дійсний заробіток від органу ДВС та від неї, утворив заборгованість по сплаті аліментів, тому є підстави для стягнення з ОСОБА_3 відповідного розміру інфляційних витрат, пені та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України. Крім того, зазначає, що їх спільний син ОСОБА_3 має захворювання, тому він щорічно 2 рази на рік проходить лабораторно-інструментальне обстеження та лікування у лікаря гастроентеролога та лікаря-ортопеда, 1 раз на квартал - у лікаря нефролога, тому відповідно до ст. 185 СК України з відповідача підлягають стягненню додаткові витрати на лікування сина.

У вересні 2019 року позивач подала уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 інфляційні витрати у розмірі 5 299,31 грн., неустойку (пеню) у розмірі 1514,53 грн., три відсотки річних у розмірі 414,94 грн. від суми боргу 16 198,20 грн. по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період часу з 01.11.2016 року по 01.05.2019 року, всього 7 228,78 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 550,61 грн. та витрати на професійну правничу допомогу (т.1 а.с. 67-68).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Подільський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про стягнення заборгованості по аліментам та додаткових витрат на дитину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 550,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правову допомогу у розмірі 1300 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 199,78 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено за недоведеністю та безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час звернення позивача ОСОБА_2 з позовом 30 травня 2019 року та на момент видачі державним виконавцем довідки - розрахунку заборгованості від 20 травня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 сплачена заборгованість по аліментам у повному розмірі. Судом встановлено, що позивачем проведено неправильний розрахунок суми пені, який не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 квітня 2019 року (справа № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18), що свідчить про невідповідність даної позовної вимоги вимогам закону, а саме ст. 196 СК України. Разом з цим, матеріали справи та докази, надані стороною позивача, не містять усіх необхідних вихідних даних для визначення дійсного розміру пені, відповідно до установленої формули, що в свою чергу позбавляє суд здійснити самостійний розрахунок даної суми. Крім того, судом встановлено, що доказів на підтвердження того, що відповідач злісно свідомо ухиляється від сплати аліментів, матеріали справи не містять та стороною позивача в ході судового розгляду справи надані не були, що вказує про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині. Вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання судом визнані необґрунтованими, оскільки грошове зобов`язання відповідача, а саме обов`язок сплати аліментів на дитину перед позивачем виник не з договірних правовідносин, а з рішення суду і такі правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства, які носять спеціальний характер, що свідчить про безпідставність позовних вимог в цій частині. З урахуванням наданих стороною позивача медичних документів, які підтверджують наявність у дитини захворювання, та наявності рекомендацій лікарів з приводу необхідності лікування, чеків на придбання необхідних речей та засобів, які суд визнав належними та допустимим доказами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що додаткові витрати на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявлені позивачем на суму 2 550,61 грн., є дійсними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шинкаренко М.А. просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, неустойки та 3% річних з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а також невідповідності висновків, викладених у рішенні обставинам справи, та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, в інші частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виходячи з процедури виконавчого провадження, боржник перераховує кошти на спеціальний рахунок і повідомляє про це виконавця, який, перевіривши надходження, спрямовує кошти стягувачу за наявними реквізитами, тобто така процедура може займати від одного до декількох днів. При цьому, підставою для закінчення виконавчого провадження є не день надходження коштів на рахунок виконавчої служби, а їх отримання стягувачем, чого суд першої інстанції не врахував та дійшов до помилкового висновку про відсутність заборгованості на момент звернення позивача до суду. Вважає, що розрахунок заборгованості хоча і датований 20 травня 2019 року, але заборгованість визначена по 01 травня 2019 року. Таким чином, перерахунок коштів 20 травня 2019 року на розмір заборгованості, яка утворилася в інший період, не впливає. Також звертає увагу, що у заявах по суті справи відповідач неодноразово вказував, що визнає повністю вимогу про стягнення з нього пені на користь позивача у заявленій сумі 1514,53 грн. Заперечень з приводу періоду виникнення заборгованості у відповідному розмірі він не заявляв, тому рішення суду про відмову у стягненні пені вважає порушенням ч.1 ст. 82 ЦПК України, оскільки її обґрунтованість підтверджується і сплатою основної заборгованості у розмірі, що визначений саме у довідці-розрахунку, яку суд помилково не врахував. Також, як істотне порушення процесуального закону, зазначає недотримання судом розумних строків розгляду справи. Не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування ст. 625 ЦПК України до даних правовідносин з тих підстав, що вони виникли не внаслідок договору між сторонами, а за судовим рішенням. Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Євграфова О.О. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Євграфової О.О. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Подільський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про стягнення заборгованості по аліментам та додаткових витрат на дитину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1300 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що стороною відповідача з врахуванням принципів розумності, співмірності та складності справи заявлено суму судових витрат у вигляді наданої правової допомоги адвокатом Євграфовою О.О., яка становить 5 000 грн. Суд дійшов до висновку про обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу у справі ОСОБА_3 адвокатом Євграфовою О.О. у відповідності до погодженого сторонами договору № б/н від 02.07.2019 року розміру вартості правничої допомоги, наведеного у розрахунку витрат професійної правничої допомоги від 12.02.2021 року та акту виконаних робіт від 12.02.2021 року, який становить 5 000,00 грн., даний розмір правової допомоги є дійсним та відповідає критерію розумності, визначенню розподілу судових витрат та підлягає стягненню з відповідача у розмірі, пропорційному до задоволених позовних вимог судом (26%), тобто у розмірі 1300 грн., що відповідає розміру вартості наданої послуги, визначеної у договорі та узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного суду, яка висловлена у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц .

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шинкаренко М.А. просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, у задоволенні заяви про стягнення судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що додаткове рішення суду першої інстанції було ухвалене після підготовки та подання апеляційної скарги на основне рішення. Оскільки сторона позивача не погоджується з рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2021 року з підстав, наведених у апеляційній скарзі, а визнання їх обґрунтованими судом апеляційної інстанції може вплинути на розподіл між сторонами судових витрат з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України щодо принципу пропорційності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Євграфова О.О. просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 11 серпня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

У провадженні Подільського відділу державної виконавчої служби м. Полтави перебуває виконавче провадження, розпочате на підставі виконавчого листа № 2-1431 від 11.10.2011 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно розрахунку заборгованості №122588 від 20.05.2019 року, здійсненого державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), розмір заборгованості по аліментах, яка утворилася за період з 01.11.2016 року по 01.05.2019 року, становила 16 198,20 грн. (т.1 а.с. 5, 56).

Судом встановлено, що 20 травня 2019 року відповідно до квитанції №19 від 20.05.2019 року відповідачем ОСОБА_3 сплачена у повному обсязі заборгованість по аліментах у сумі 16 198,20 грн. ( т.1 а.с. 50).

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що на час звернення позивача ОСОБА_2 з даним позовом 30 травня 2019 року та на момент видачі державним виконавцем довідки - розрахунку заборгованості від 20 травня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 була сплачена заборгованість по аліментам у повному розмірі.

Дані фактичні обставини справи не оспорювалися сторонами у справі.

Стороною позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача розміру неустойки (пені) у зв`язку з простроченням відповідачем ОСОБА_3 сплати аліментів та приведено у позові розрахунок загальної суми неустойки (пені), що визначений за формулою: 16198,20 грн. (сума заборгованості) х 1% х 935 днів (загальна кількість днів прострочення заборгованості) = 1514,53 грн. (т.1 а.с. 2).

Даний розрахунок неустойки (пені) проведений стороною позивача на підставі розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, згідно виконавчого листа № 2-1431 від 11.10.2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 11 серпня 2011 року до досягнення дитиною повноліття, проведеного державним виконавцем Бондаренко І.І., у відповідності до якого розмір заборгованості станом на 01.05.2019 року становив 16 198,20 грн.

У даному розрахунку державним виконавцем наводяться наступні місяці, за які у ОСОБА_3 виникла заборгованість по сплаті аліментів, а саме: листопад 2016 року, грудень 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, квітень 2018 року, травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року, серпень 2017 року, вересень 2017 року, жовтень 2017 року, листопад 2017 року (т. 1 а.с. 5, 56).

З аналізу заявлених стороною позивача позовних вимог та наданих доказів на підтвердження правильності розрахунку неустойки (пені), суд першої інстанції дійшов висновку, що наведений позивачем у позовних вимогах увесь розрахунковий період заборгованості по аліментам для розрахунку неустойки (пені) з 01.11.2016 року по 01.05.2019 року, не узгоджується з періодом заборгованості по сплаті аліментів, проведеним державним виконавцем, який стороною позивача взято за основу для проведення розрахунку.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що стороною позивача в ході судового розгляду справи не було надано доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 заборгованості за період з 01.12.2017 року по 01.05.2019 рік, а також не звернуто увагу на зазначення даних у першій колонці розрахунку "квітень 2018 року", після "березень" 2017 року та перед "травень" 2017 року.

Судом встановлено, що на момент звернення ОСОБА_2 з даним позовом про стягнення заборгованості по сплаті аліментів фактично була відсутня вказана заборгованість і даний факт не заперечувався сторонами, оскільки на момент видачі довідки державним виконавцем від 20 травня 2019 року заборгованість по аліментам ОСОБА_3 була сплачена згідно квитанції №19 від 20.05.2019 р. об 09:27:37 (т.1 а.с. 50).

Частиною першою та другою статті 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення рішення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавцем визначено розмір пені -1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів, у який вони мали бути сплачені.

При цьому видом першої інстанції враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року (справа № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18), згідно якого правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені -1% за кожен день прострочення та період, за який зараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується за наступною формулою: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати ( при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

Таким чином, у відповідності до вказаного правового висновку визначено формулу для розрахунку неустойки (пені): заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення, а тому при розгляді спорів про стягнення пені на підставі ч. 1 ст. 196 СК України суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих перелічених платежів, установити строк, до якого кожен із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням встановленого - обчислювати розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Далі потрібно підсумувати розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначити загальну суму пені за весь період заборгованості шляхом додавання показників за кожен місяць.

Як встановлено судом першої інстанції, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем проведено не правильний розрахунок суми пені, який не відповідає вище вказаному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, що свідчить про невідповідність даної позовної вимоги вимогам закону, а саме ст. 196 СК України.

Разом з цим, матеріали справи та докази, надані стороною позивача, не містять усіх необхідних вихідних даних для визначення правильного розміру пені, відповідно до установленої формули, що в свою чергу позбавило суд першої інстанції здійснити самостійний розрахунок даної суми.

Враховуючи те, що позивач просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з листопада 2016 року по травень 2019 року (включно) у сумі 16 198,20 грн., жодних заяв про збільшення розміру позовних вимог (в цій частині) до суду не надходило, тому суд не має права виходити за межі позовних вимог, а отже позовні вимоги про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів визнані судом першої інстанції такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з їх невідповідністю вимогам закону.

Крім цього, судом першої інстанції враховано, що відповідно до ст. 196 СК України, однією з умов стягнення пені за прострочення сплати аліментів є наявність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти.

Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства стягнення аліментів, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів батьками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Так, судом першої інстанції встановлено, що, звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача пені зі сплати аліментів, сторона позивача посилалася на те, що відповідачем не сплачувалися аліменти, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01.11.2016 року по 01.05.2019 року у розмірі 16 198,20 грн., тоді, як державним виконавцем при наданні позивачу розрахунку заборгованості по сплаті аліментів зазначено період з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року у сумі 16 198,20 грн., який у повному обсязі сплачений відповідачем до моменту звернення позивача з позовом.

Позивачем наведені вище обставини не спростовані.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що доказів на підтвердження того, що відповідач злісно свідомо ухиляється від сплати аліментів, матеріали справи не містять та стороною позивача в ході судового розгляду справи надані не були, що вказує про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Також позивачем ОСОБА_2 , виходячи зі змісту вимог ст. 625 ЦК України, заявлено вимогу про стягнення інфляційних збитків у розмірі 5299,31 грн. та 3% річних у розмірі 414,94 грн. за неналежне виконання грошового зобов`язання, яка визнана судом першої інстанції такою, що задоволенню не підлягає з наступних обставин.

Відповідно до ст. 8 Сімейного Кодексу України, визначено, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, аналізуючи положення ч.2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто дані вимоги закону поширюються на порушення грошового зобов`язання, яке виникло з договірних правовідносин.

Стаття 625 ЦК України розмішена у Розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, в якій визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Таким чином, статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, дія даної статті поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, що визначені у ст. 11 ЦК України, оскільки рішення суду підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відповідальність визначена ст. 625 ЦК України не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові та сімейні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що характер правовідносин, які виникли між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , регулюється нормами Сімейного Кодексу України, який є спеціальним законом та яким встановлено відповідальність за несплату аліментів у вигляді пені.

Обов`язок платника аліментів щодо інфляційних витрат визначений у частині четвертій статті 196 СК України лише за прострочення сплати додаткових витрат на дитину з вини платника.

У відповідача ОСОБА_3 виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, а не прострочка сплати витрат на дитину.

Підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України відсутні, так як відповідальність за прострочення сплати аліментів встановлена спеціальним законом, а саме Сімейним Кодексом України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат за прострочення сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду, не ґрунтуються на вимогах ст. 625 ЦК України, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні, відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення інших витрат слід відмовити за їх необґрунтованістю.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2550,61 грн.

В обґрунтування даних позовних вимог позивачем вказувалося, що відповідно до довідки КП «Центр первинної медико - санітарної допомоги №3 Полтавської міської ради» № 01.2-16/448 від 26.03.2019 року неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває під наглядом КП «Центр ПМСД №3 ПМР» (т.1 а.с. 9).

Судом першої інстанції встановлено, що з 2012 року дитина ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку з приводу хронічного поверхневого гастродуоденіту з підвищеною кислоутворюючою функцією, з 2016 року - сколіозу1 ст. грудо- поперекового відділу хребта, з 2018 року - нефропатії, поперекової дистопатії правої нирки. Щорічно, 2 рази на рік, проходить лабораторно - інструментальне обстеження та лікування у лікаря гастроентеролога та лікаря ортопеда, 1 раз на квартал - у лікаря нефролога.

З матеріалів справи вбачається, що згідно медичної картки: запису лікаря ортопеда, виписного епікризу слідує, що ОСОБА_5 знаходився на лікуванні в офтальмонологічному відділенні ДМКЛ м. Полтави з 02.08.2013 року по 08.08.2013 року з діагнозом: кератіт, стороннє тіло рогівки правого ока (прошов лікування у вигляді видалення стороннього тіла з рогівки правого ока під в/в наркозом), згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення №2424 , що підтверджується госпіталізація останнього в ДМКЛ м. Полтави в період часу з13.03.2017 року по 20.03.2017 року, з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, медичним висновком № 200 від 05.09.2014 року, підтверджується діагнозом кріоскопічна постава (т.1 а.с. 10-12).

Матеріали справи містять квитанції про купівлю позивачем ліків для дитини та оплату платних медичних послуг з обстеження та лікування дитини, тому суд вважає, що ці витрати є додатковими витратами, так як зазначені ліки були придбані матір`ю за призначенням лікаря та пов`язані з хворобою, лікуванням та відновленням стану здоров`я дитини.

Суд першої інстанції визнав безпідставним доводи сторони відповідача про те, що підтвердженим розміром додаткових витрат, понесених позивачем на лікування сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є розмір 1000 грн., оскільки належних та допустимих доказів на спростування обставин, встановлених судом, останнім надано не було. В обґрунтування своєї позиції стороною відповідача вказувалося, що крім аліментних зобов`язань, батько дитини надає у добровільному порядку витрати на розвиток та оздоровлення дитини, тому обґрунтованим розміром додаткових витрат на утримання дитини вважає розмір 1000 грн.

Проте, суд першої інстанції встановив, що будь-яких доказів щодо здійснення відповідачем ОСОБА_3 додаткових витрат на дитину, суду надано не було, що вказує про відсутність правових підстав для зменшення судом суми додаткових витрат на дитину.

З урахуванням наданих стороною позивача медичних документів, які підтверджують наявність у дитини захворювання, та наявності рекомендацій лікарів з приводу необхідності лікування, та чеків на придбання необхідних речей та засобів, які суд визнав належними та допустимим доказами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що додаткові витрати на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявлені позивачем у розмірі 2 550,61 грн., є дійсними та доведеними.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 5 299,31 грн., неустойки (пені) у розмірі 1514,53 грн., 3% річних у розмірі 414,94 грн. від суми заборгованості зі сплати аліментів 16 198,20 грн. за період часу з 01.11.2016 року по 01.05.2019 року, а всього 7 228,78 грн., а також стягнення додаткових витрат на лікування неповнолітнього сина у розмірі 2 550,61 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, що на дату (30.05.2019 р.) звернення позивача з даним позовом відповідачем добровільно сплачена 20.05.2919 року позивачу заборгованість з аліментів у розмірі 16198,20 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення неустойки (пені) у розмірі 1514,53 грн., суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем неправильно обрахований розмір пені, що такий розрахунок пені за формулою: 16198,20 грн. (сума заборгованості) х 1% х 935 днів (загальна кількість днів прострочення заборгованості) = 1514,53 грн. не грунтується на вимогах діючого законодавства, що позивачем не надано дійсних даних для правильного обрахунку пені, що позбавляє суд перевірити та провести такий розрахунок.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 5 299,31 грн. та 3% річних у розмірі 414,94 грн. за ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вказана норма матеріального права не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка забов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, то у такому випадку відповідальність такої особи за прострочення сплати аліментів передбачена спеціальною нормою права, зокрема ст. 196 СК України. Механізм застосування такої відповідальності викладений у правовому висновку Великої Палати від 03.04.2019 року у справі №333/6020/16-ц, а саме Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі N 333/6020/16-ц (провадження N 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі N 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі N 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі N 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі N 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду про те, що, виходячи з процедури виконавчого провадження, боржник перераховує кошти на спеціальний рахунок і повідомляє про це виконавця, який, перевіривши надходження, спрямовує кошти стягувачу за наявними реквізитами, тобто така процедура може займати від одного до декількох днів, при цьому, підставою для закінчення виконавчого провадження є не день надходження коштів на рахунок виконавчої служби, а їх отримання стягувачем, чого суд першої інстанції не врахував та дійшов до помилкового висновку про відсутність заборгованості на момент звернення позивача до суду, що розрахунок заборгованості хоча і датований 20 травня 2019 року, але заборгованість визначена по 01 травня 2019 року, тому перерахунок коштів 20 травня 2019 року на розмір заборгованості, яка утворилася в інший період, не впливає на вирішення спору, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду, оскільки по справі встановлено, що відповідачем у добровільному порядку погашена заборгованість з аліментів у розмірі 16 198,20 грн., позовні вимоги в цій частині не збільшувалися, в уточненій позовній заяві позивач не просила суд стягнути розмір заборгованості зі сплати аліментів, тому ці доводи виходять за межі предмету спору.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду про те, що у своїх заявах по суті справи відповідач неодноразово вказував, що визнає повністю вимогу про стягнення з нього пені на користь позивача у заявленій сумі 1514,53 грн., що заперечень з приводу періоду виникнення заборгованості у відповідному розмірі він не заявляв, тому рішення суду про відмову у стягненні пені є порушенням вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України, оскільки її обґрунтованість підтверджується і сплатою основної заборгованості у розмірі, що визначений саме у довідці-розрахунку, яку суд помилково не врахував, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки позивачем неправильно застосована формула обрахунку пені, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства суд позбавлений права самостійно визначати предмет та підстави спору. У разі перерахунку пені судом самостійно її розмір може бути більшим, ніж заявлений позивачем у позові, а суд не може вийти за межі позовних вимог, у разі задоволення позову у розмірі 1514,53 грн. за період з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року спір буде вирішено остаточно, що позбавить позивача права звернення до суду з новим позовом у разі застосування правильної формули розрахунку пені.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду про те, що істотним порушенням процесуального закону є недотримання судом розумних строків розгляду справи, то, як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2019 року було закрите підготовче провадження і справа призначалася до розгляду на 05.11.2019 р. о. 15-00 год., у якому було оголошена перерва до 13.12.2019 р. для виклику свідків, 11.12.2019 р. позивачем та її представником -адвокатом Шинкаренко М.А. були надані заяви про відкладення справи розгляду у зв`язку з хворобою сина позивача (т.1 а.с. 99,103), 05.02.2020 року подана заява позивача про перенесення справи розглядом у зв`язку з відсутністю її представника - адвоката Шинкаренко М.А. та хворобою сина (т.1 а.с. 115), 09.04.2020 року подана заява позивачем та її представником про відкладення справи розглядом у зв`язку з карантином (т.1 а.с. 124,125), 10.12.2020 року подані заяви адвоката Шинкаренко М.А. про відкладення справи розглядом у зв`язку з хворобою та заява позивача про хворобу представника (т.1 а.с. 211,212), 31.05.2021 року подана заява адвоката Шинкаренко М.А. про перебування у відпустці за межами Полтавської області (т.2 а.с. 89), 11.06.2021 року подана заява адвоката Шинкаренко М.А. про перебування на лікарняному по догляду за дитиною (т.2 а.с. 105), проте, як вбачається з матеріалів справи, докази на підтвердження поважності причин неявки у судові засідання стороною позивача надані суду не були, а викладене свідчить про зловживання саме стороною позивача своїми правами та про затягування розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду про те, що представник позивача - адвокат Шинкаренко М.А. не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування ст. 625 ЦПК України до даних правовідносин з тих підстав, що вони виникли не внаслідок договору між сторонами, а за судовим рішенням про стягнення аліментів і при цьому представник позивача посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору у справі № 686/21962/15-ц є стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 770 000 грн. матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди. У даній же справі предметом спору є стягнення пені за прострочення сплати аліментів, що передбачено спеціальною нормою, а саме ст. 196 СК України. Як правильно вказав суд першої інстанції, до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду про те, що представник позивача - адвокат Шинкаренко М.А. не погоджується з рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2021 року з підстав, наведених у апеляційній скарзі, а визнання їх обґрунтованими судом апеляційної інстанції може вплинути на розподіл між сторонами судових витрат з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України щодо принципу пропорційності, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки додаткове рішення про стягнення судових витрат є похідним від основного, а інших доводів щодо незаконності чи необгрунтованості додаткового рішення суду апеляційна скарга на нього не містить. Судові витрати, які стягнуті судом, як за основним рішенням, так і за додатковим мотивовані судом з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду в частині застосування судами законодавства про стягнення судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Шинкаренко Марини Анатоліївни - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов