Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі судового засідання Олексієнко С.О., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням,-

Встановив:

В травні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що на підставі ордеру від 05.04.1968 р. № 6845 сім`ї ОСОБА_3 , до складу якої входили його дружина ОСОБА_4 , діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , була надана у користування квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка не приватизована, знаходиться у комунальній власності.

03.11.1994 р. позивач був прописаний у цій квартирі, де також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

У 2000 р. ОСОБА_2 припинив мешкати у спірній квартирі, вивіз усі належні йому речі, не несе витрат по оплаті комунальних платежів, припинити реєстрацію проживання відмовляється, чим змушує позивача нести додаткові витрати на утримання спірного житла.

Позивач просить суд з підстав, передбачених ст. 71, 72 ЖК України визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням спірної квартири як особи, що більше 15 років не користується цим житлом без поважних причин.

Рішенням (заочним) Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2016 р. позов був задоволений, ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням,розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29-30).

Копія заочного рішення вручена відповідачу ОСОБА_2 23.12.2020 р.(а.с.36).

28.12.2020 р. відповідачем ОСОБА_2 була подана заява про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2016 р., яка ухвалою суду від 07.04.2021 р. була задоволена, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2016 р. скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідачем ОСОБА_2 наданий відзив на позов, в якому він заперечує проти задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог. Зазначає, що з віку 5 років після смерті батьків він залишився сиротою, був переданий під опіку ОСОБА_8 , з яким мешкав до досягнення повноліття за адресою АДРЕСА_2 , при цьому у спірній квартирі мав окрему кімнату, де зберігались його особисті речі, меблі, постійно навідував спірну квартиру з опікуном, проте ОСОБА_1 чинилися перешкоди у користуванні нею, що підтверджено численними судовими рішеннями. Після досягнення повноліття ОСОБА_2 завіз у свою кімнату у спірній квартирі телевізор, інше майно, постійно у ній мешкав, брав участь в оплаті комунальних послуг, для чого передавав особисто ОСОБА_1 грошові кошти. За відсутності постійної роботи у м. Запоріжжі, періодично виїздив на сезонні роботи у сільську місцевість, про що позивач був обізнаний, проте влітку 2016 р. ОСОБА_1 скористався тимчасовою відсутністю відповідача на сезонних роботах та звернувся до суду з цим позовом, приховавши цей факт від відповідача. Протягом з 2000 р. позивачем свідомо вчиняються аналогічні дії, спрямовані на позбавлення відповідача права мешкати у квартирі за місцем реєстрації, іншого житла відповідач не має. Просить відмовити у позові у повному обсязі.

В судове засідання позивач не з`явився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Позивачем 14.07.2016 р. була подана письмова заява про розгляд справи без його участі (а.с.26), яку він не відкликав, тому справа розглянута за відсутності позивача.

У вступному слові в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позову у повному обсязі з підстав, викладених вище. Наголосив на тому, що спірна квартира, у якій він зареєстрований на законних підставах, є єдиним його місцем проживання, від права користування цим житлом він не відмовлявся, періодично був відсутній у зв`язку з виїздом на сезонні роботи, проте у квартирі наявні його речі, меблі, телевізор, а ОСОБА_1 періодично отримував від нього грошові кошти на оплату комунальних послуг.

Всебічно вивчивши обставини справи, оцінивши надані письмові докази у сукупності, допитавши свідків, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 6845 від 05.04.1968 року родина позивача (а.с.7), яка складалася з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9), його дружини ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10), їх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8) та ОСОБА_7 , отримала в користування квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана Квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності на балансі КП «ОСНОВАНІЄ». 03.11.1994 року позивач був зареєстрований у вищезазначеній квартирі, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 в спірному житлі з 2000 року, позивач посилається на акт обстеження квартири від 21 квітня 2016 року.

В акті від 21.04.2016 року, складеним молодшим фахівцем ЦОА ОСОБА_9 , мешканцями квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_11 зазначено, що зі слів сусідів та в результаті обстеження, встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі по АДРЕСА_1 з 2000 року. (а.с. 11).

Судом були перевірені заперечення відповідача проти позову та за його клопотанням допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона є тіткою ОСОБА_2 , який з 1991 року і до смерті своєї матері проживав за адресою АДРЕСА_1 . Після смерті матері ОСОБА_2 мешкав з опікуном до повноліття за адресою АДРЕСА_2 . Підтвердила, що її племінник у період з 2009-2020 року мешкав за адресою АДРЕСА_1 , у своїй кімнаті, в якій знаходились його особисті речі та меблі. В останнє свідок перебувала за вказаною адресою приблизно у 2016-2017 роках. Зазначає, що позивачем ОСОБА_1 чинились перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 , шляхом зміни замків на вхідних дверях. Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що він надавав позивачу гроші на оплату комунальних послуг.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що був опікуном ОСОБА_2 до його повноліття, неодноразово звертався до суду за захистом та відновленням прав відповідача щодо його можливості проживати у своїй кімнаті за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується судовими рішеннями, оскільки позивач чинив перешкоди щодо користування квартирою. Зазначив, що відповідач, був зареєстрований у зазначеній квартирі з моменту народження.

Судом досліджено копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2000 року, яким скасовано розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя № 749 від 23.02.2000 року в частині зміни договору найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 і укладення договору найму з ОСОБА_1 та зобов`язано ВРЕЖО-3, ЖЕК-15 та паспортний відділ Шевченківського РВ ЗМУ України в Запорізькій області анулювати реєстрацію ОСОБА_1 у жилому приміщенні, розташованому за адресою АДРЕСА_1 . В частині вимог про укладення окремого договору найму на частину квартири за вказаною адресою відмовлено (а.с. 120).

Розпорядженням голови районної адміністрації № 1051 від 15.05.2001 року на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2000 року скасовано розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації № 749 від 23.02.2000 року в частині зміни договору найма житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 та укладення договору найма з ОСОБА_1 (а.с. 122)

Відповідно до копії рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2001 року, зобов`язано ВРЕЖО № 3 Шевченківського району м. Запоріжжя і паспортне відділення Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області анулювати реєстрацію ОСОБА_1 в жилому приміщенні, розташованому за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 119).

Згідно довідки ВРЕЖО № 3 від 17.05.2001 року № 358/01-05 ОСОБА_1 15.05.2001 року знятий з реєстрації по АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2001 року, за вказаною адресою зареєстровані станом на 15.05.2001 року ОСОБА_6 , 1954 р.н. та ОСОБА_2 , 1991 р.н. (а.с. 118).

Судом досліджено рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2004 року, яким ОСОБА_2 вселений у спірну квартиру та зобов`язано ОСОБА_6 надати йому один екземпляр ключів від вхідної двері. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2005 року, усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_2 жилою площею в квартирі АДРЕСА_5 та вселено останнього у вищезазначене житлове приміщення. (а.с. 115, 116).

Як вбачається з копії акту від 24.11.2009 року, затвердженого заступником начальника ВРЕЖО № 3 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , 1991 року народження, ОСОБА_13 , 2008 року народження, ОСОБА_6 , 1954 року народження, ОСОБА_1 , 1976 року народження, зазначеним актом встановлено, що ОСОБА_6 не мешкає за даною адресою з лютого 2009 року, в зазначеній квартирі відсутні його особисті речі. (а.с. 123).

Відповідно до копії акту від 01.06.2011 року, затвердженого начальником ЄРЦ, за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживають ОСОБА_1 з дружиною та дочкою. ОСОБА_2 , 1991 року народження не проживає, в останній час, оскільки родичі встановили новий замок та не пускають останнього до квартири. ОСОБА_6 не проживає більше 30 років, що підтверджують сусіди. (а.с. 124).

Як вбачається, з копії довідки від 22.08.2011 року № 6830 ОСОБА_2 зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 126).

Згідно копії акту від 30.08.2011 року ВРЕЖО № 3 виходом комісії за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що в кімнаті, яку займає ОСОБА_2 , знаходяться його особисті речі, ліжко, м`який куток, телевізор, килим, кухонні приладдя. На момент перевірки ОСОБА_2 , знаходився у займаній кімнаті разом зі своїм колишнім опікуном ОСОБА_8 (а.с. 125).

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Приписами ст. 61 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до положень ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Позивачем в позовній заяві підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням визначені ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР .

Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно з ч. 2 ст.71 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до роз`яснень, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин».

Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що відповідач без поважних причин понад шість місяців не проживає за зареєстрованим місцем проживання.

Наданий позивачем на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі будинку по АДРЕСА_1 з 2000 року акт, заперечується відповідачем та спростований показами свідків.

Досліджені у судовому засіданні акти, щодо фактичного проживання осіб у вищезазначеній квартирі, не підтверджують доводи позивача про відсутність ОСОБА_2 з 2000 року у житловому приміщенні, оскільки вищезгаданими актами підтверджується наявність особистий речей відповідача та проживання останнього у зазначеній квартирі.

Водночас, показами свідків та дослідженими доказами підтверджується факт того, що відповідачу ОСОБА_2 чинились перешкоди щодо користування його жилою кімнатою з боку позивача ОСОБА_1 .

Посилання позивача на факт не проживання ОСОБА_2 у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, були спростовані показами свідків та поясненнями відповідача, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п. 2 ч. 2 ст.137 ЦПК України).

В обґрунтування стягнення витрат на правничу допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 15.11.2021 року, акт приймання передачі послуг від 22.12.2021 року, квитанція від 22.12.2021 року.

Аналізуючи вищенаведене, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн. є доведеними та підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню з відповідача не підлягають.

На підставі ст. 71,72 ЖК України, ст.12,13,76,81,141,258,259,265,353,355 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 3000(три тисячі) гривень.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України в резолютивній частині рішення зазначаються відомості:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ,адреса проживання - АДРЕСА_6 ,адреса реєстрації АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.А. Галущенко