№ провадження 6/646/32/2022
Справа № 646/7463/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Теслікової І.І.,

за участю секретаря Мірзоєвої К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В. звернувся до суду зі поданням, в якому просив визначити Ѕ частку боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності чоловіку боржника ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2002.

В обґрунтування подання зазначив, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження №54687680 на загальну суму стягнення 410710,47 грн. з примусового виконання виконавчого листа №646/7463/16-ц виданого 26.07.2017 Червонозаводським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики грошових коштів від 19.01.2016 в розмірі 362976 грн. та з примусового виконання виконавчого листа №646/7463/16-ц виданого 26.07.2017 Червонозаводським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3729,77 грн.

Постанови про відкриття виконавчого провадження надіслані боржнику ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Виконавцем з`ясовано, що наявний актовий запис про шлюб, який зареєстровано 05.08.1995 у сільраді Великобурлуцького району Харківської області між боржницею та ОСОБА_2

КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради повідомило, що станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведена за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2002.

Посилаючись на норми статей 73, 60, 61, 70 СК України, статті 368 ЦК України, приватний виконавець вважав, що зазначена вище квартира набута під час перебування боржника з ОСОБА_2 у шлюбі, а тому майно є спільною сумісною власність подружжя. Отже боржник має право власності на половину квартири.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17.05.2019 подання задоволено. Визначино частку боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у спільному майні подружжя, а саме: Ѕ квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності чоловіку боржника ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2002.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29.10.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року скасовано. Подання задоволено. Визначено частку майна боржника ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу від 31 травня 2002 року.

Постановою Верховного суду від 12 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня

2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 28.01.2022 подання прийнято до провадження судді та призначено судовий розгляд.

Приватний виконавець, стягувач та представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, надавши заяви про розгляд подання за їх відсутності. Боржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином.

Суд, дослідивши матеріали подання, приходить до наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Частиною першою статті 443 ЦПК України визначено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно

з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Судом встановлено, що виконавчі провадження №54681264 та №54681961 були відкриті постановами від 11.09.2017 від 12.09.2017 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. Постанови про відкриття виконавчого провадження направлені боржнику ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що засвідчено наданими суду фіскальними чеками.

Постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. від 12.09.2017 було об`єднано виконавчі провадження №54681264 та №54681961 у зведене провадження №54687680.

05 серпня 1995 року Виконавчим комітетом Григорівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За відомостями, отриманими від Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведено за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), який був чинним на час набуття зазначеної квартири.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному

з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або

в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною 1 статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному

з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому

з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення містяться в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не

є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Так судом встановлено, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, та здійснено добровільний поділ майна, згідно з яким ОСОБА_1 отримала автомобіль, який був за нею зареєстрований, а ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією розписки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 27.10.2017 та довідкою про результати розгляду ІТС ІПНПУ №21117 від 18.11.2020.

Таким чином судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, суд вважає подання приватного виконавця необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.247, 258-261,443 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя І.І.Теслікова