ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1113/22 Справа № 171/2191/20 Суддя у 1-й інстанції - Кодрян Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2

відповідач- Виконавчий комітет Зеленодольської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 ,в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2021 року, ухваленого суддею Кодрян Л.І. у м.Апостолове Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 22 червня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Зеленодольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання відновити порушене право.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_2 є інвалідом першої групи з дитинства, з моменту її народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними доказами.

Вказує що, ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря-психіатра Апостолівської ЦРЛ, з діагнозом «тяжка розумова відсталість», через тяжку хворобу перебуває у безпорадному стані, не здатна до самообслуговування, потребує постійного догляду і лікування.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №61 від 28.03.2019 року ОСОБА_2 за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за своїм психічним станом не здатна з`явитись у судове засідання та особисто дати пояснення по суті.

Позивач зазначає, що рішенням виконавчого комітету Апостолівської міської ради №01 від 23.01.2020 року затверджено висновок опікунської ради при виконавчому комітеті Апостолівської міської ради від 09.12.2019 року про доцільність визнання ОСОБА_2 недієздатною та можливість встановлення над нею опіки та призначення опікуна - її матері ОСОБА_1 .

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області в справі №171/2487/18 від 04 лютого 2020 року ОСОБА_2 визнано недієздатною, над нею встановлено опіку та призначено опікуна ОСОБА_1 .

Позивач вказує на те, що в 1988 році ОСОБА_2 , як дитину-інваліда дитинства першої групи інвалідності, яка хворіє на ДЦП, виконавчим комітетом Зеленодольської міської ради було взято на квартирний пільговий облік.

Зазначає, що виконавчий комітет Зеленодольської міської ради є власником квартири та 29 лютого 1991 року ОСОБА_2 , як дитині-інваліду дитинства першої групи інвалідності, яка хворіє на ДЦП, виконавчим комітетом Зеленодольської міської ради було виділено квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером №703 від 23 лютого 1991 року в якому вказано, що квартира видається як «пільгова» в зв`язку із взяттям на облік, як дитини інваліда дитинства ОСОБА_2 та записано, що ордер виданий її батькові ОСОБА_4 , сім`я якого складається із трьох осіб. На час видачі ордера сім`я складалася із ОСОБА_2 , її батька та матері.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та після його смерті було встановлено, що Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Зеленодольської міської ради без відома недієздатної особи та її опікуна самостійно зняв з реєстраційного обліку недієздатну ОСОБА_2 без її згоди, як дитини-інваліда дитинства першої групи інвалідності, яка хворіє на ДЦП, при цьому зняття з реєстраційного обліку відбулося також без згоди опікунської ради.

Вважає, що Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Зеленодольської міської ради зняв з обліку недієздатну ОСОБА_2 без судового рішення незаконно, оскільки не мав права вчиняти такі дії.

Після смерті ОСОБА_4 опікуну ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в Зеленодольській міській раді повідомили, що недієздатна ОСОБА_2 знята з реєстраційного обліку, а отже вона зобов`язана виселитись з квартири.

В зв`язку з цим опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулась з метою вирішення порушеного права недієздатної особи в місцевий ЖЕП, ЦНАП та Зеленодольску міську раду та їй було відмовлено у відновленні порушених прав недієздатної інваліда першої групи ОСОБА_2 та повідомлено, що міська рада забирає житло, яке було видане як пільгове в 1991 році за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що вказана квартира є власністю виконавчого комітету Зеленодольської міської ради та житло бажає отримати інша особа.

ОСОБА_1 , як опікуну недієздатної особи, міський голова ОСОБА_5 надав відповідь 25.10.2020 року, де вказав, що відновлення порушених прав проводиться лише в судовому порядку.

Позивач вважає, що зняття з реєстрації недієздатної ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке відбулося без згоди органу опіки та піклування, є незаконним.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої дії представник ОСОБА_3 , просила визнати дії Виконавчого комітету Зеленодольської міської ради, що полягають у знятті з реєстраційного обліку без її згоди дитини- інваліда дитинства першої групи інвалідності, яка хворіє на ДЦП - недієздатної ОСОБА_2 , в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , неправомірними. Зобов`язати Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Зеленодольської міської ради поновити порушене право недієздатної ОСОБА_2 , яка є інвалідом першої групи з дитинства, шляхом відновлення реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2021 року відмовлено задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 , до Виконавчого комітету Зеленодольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання відновити порушене право.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кононенко О.В., будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванню норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення проігнорував очевидний факт, що ОСОБА_2 є інвалідом першої групи з дитинства, з моменту її народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто суд проігнорував той факт, що всі дії суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач, відносно недієздатної особи повинні контролюватись відповідним органом. Вказує, що суд не врахував прямі норми Закону, а саме: статті 39,55,58, ч.1 ст.60, ч.4 ст.63 ЦК України, та проігнорував висновки Конституційного Суду України у справі №1-1/201 від 1 червня 2016 року №2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Окрім того, скаржник вказує і на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення проігнорував висновки Наказу Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року №34/166/131/88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за №387/3680 «Про затвердження Правил опіки та піклування».

Представник позивача наголошує на тому, що суд першої інстанції, знаючи, що Органом опіки та піклування є Апостолівська райдержадміністрація, умисно не долучив її до участі в розгляді справи, незважаючи на той факт, що саме на цей орган покладено умову на охорону та зберігання житла підопічних.

Скаржник зазначає, що доказів про те, що орган опіки та піклування надав дозвіл на зняття недієздатної ОСОБА_2 з реєстрації, відповідач суду не надав та не довів законність своїх дій, що було проігноровано судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Від відповідача надійшов лист, в якому останній просить провести апеляційний розгляд справи, призначений на 15 лютого 2022 року на 10:40 годи за відсутності представника відповідача, через його участь в судовому засіданні в Господарському суді Дніпропетровської області в справі №904/9210/21 о 12:30 годин. В листі зазначено, що сторона відповідача не заперечує проти позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 та, яка у повному обсязі підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано недієздатною та встановлено над нею опіку. Призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 (а.с.8-9).

У ордері №703 від 23 лютого 1991 року вказано, що ОСОБА_4 , який працював слюсарем, квартира за адресою АДРЕСА_1 видана як «пільгова», в зв`язку із взяттям на облік у 1988 році, місце взяття на облік «Дніпроенергоремонт», сім`я складається із трьох осіб. Ордер виданий на підставі рішення виконкому Зеленодольської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 06 лютого 1991 року (а.с.12).

Відповідно до довідки МСЕК №3, виданої у 2004 році, серія МСЕ-ДНА-01 №400941, ОСОБА_2 є інвалідом першої групи з 01.12.2004 року, причина - інвалід з дитинства, інвалідність встановлена безстроково, є непрацездатною, потребує постійного стороннього догляду та нагляду (а.с.13).

Відповідно до картки прописки форми А, копію якої додано відповідачем до відзиву встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 30.04.1991 року була прописана з дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою : АДРЕСА_1 , виписана 03.06.1999 року (а.с.33).

Згідно довідки виконавчого комітету Зеленодольської міської ради №386 від 26.03.2021 року, наданої на ухвалу суду, встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 , був зареєстрований з 30.04.1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 , який знятий з реєстрації 07.10.2020 року, а також були зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 30.04.1991 року по 03.06.1999 рік; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 30.04.1991 року по 03.06.1999 рік; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з дня реєстрації по 03.06.1999 рік (а.с.56).

Відповідно до відомостей виконавчого комітету Зеленодольської міської ради, викладених в листі від 26.04.2021 року, наданих на ухвалу суду, повідомлено, що строк зберігання заяв про реєстрацію місця проживання/перебування та зняття з реєстрації місяця проживання осіб та відповідних копій документів, які подаються для здійснення реєстрації місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання в паперовій формі, становить три роки (а.с.64).

Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 22.03.2021 року, виданої ЦАП виконавчого комітету Апостолівської міської ради від 22.03.2021 року за №1043 на ухвалу суду, встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 , як власник будинку з 06.12.2001 року та разом з нею у вказаному будинку зареєстровані: донька ОСОБА_2 з 19.02.2004 року, син ОСОБА_7 з 21.09.2009 року (а.с.53).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Зеленодольської міської ради від 22.03.2016 року №32 встановлено, що вирішено виконавчому комітету здійснювати реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб на території Зеленодольської міської об`єднаної територіальної громади з 04 квітня 2016 року (а.с.34).

Згідно відповіді виконавчого комітету Зеленодольської міської ради від 25.10.2020 року на звернення ОСОБА_1 про відновлення порушеного права недієздатної ОСОБА_2 повідомлено, що відновлення порушених прав здійснюється в судовому порядку (а.с.6-7).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вселився в квартиру в за адресою АДРЕСА_1 з членами сім`ї - дружною ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_2 на підставі ордера №703 від 23.02.1991 року, виданого за рішенням виконкому Зеленодольської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 06 лютого 1991 року.

Як встановлено судом з досліджених доказів ОСОБА_1 разом з дітьми була прописана в квартири за адресою АДРЕСА_1 та виписана 03.06.1999 року з вказаної квартири з дітьми - ОСОБА_2 , ОСОБА_7 відповідно до чинних на той час нормативних актів.

Судом встановлено, що рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано недієздатною та встановлено над нею опіку. Призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 .

Встановлено, що місце проживання недієздатної ОСОБА_2 на даний час зареєстроване в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 , за місцем проживання її опікуна ОСОБА_1 , яка є власником вказаного будинку. Місце проживання опікуна ОСОБА_1 за вказаною адресою також зазначене в рішенні суду від 04.02.2020 року щодо встановлення опіки, що встановлено з тексту рішення (а.с.8-9).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні її позовних вимог, виходив з того, що позивачем на підтвердження позовних вимог про неправомірність дій відповідача та порушення права позивача, яка діє в інтересах недієздатної доньки, суду не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів.

Проте, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, як і частково погоджується з доводами сторони позивача щодо необхідності відновлення порушеного права недієздатної ОСОБА_2 в частині зняття її з реєстрації в квартирі АДРЕСА_4 , з огляду на таке.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншщим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом першої групи з дитинства, з моменту її народження ІНФОРМАЦІЯ_1 і безстроково, що підтверджено довідкою МСЕК Серії МСЕ-ДНА -01 №400941 від 01.11.2004, де також зазначено, що ОСОБА_2 є непрацездатною особою та потребує постійного стороннього догляду та нагляду (а.с.13).

З корешка ордера №703 виданого Виконавчим комітетом Зеленодольської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області 23 лютого 1991 року вбачається, що ордер видано ОСОБА_4 , сім`я якого складається з 3-х чоловік на право зайняття квартири АДРЕСА_5 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Зеленодольської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровської області 6 лютого 1991 року за №21. Місце перебування на обліку зазначено Дніпроенергоремонт, дата взяття на облік 1988 пільгова, місце роботи, посада слюсар.

З копії рішення сумісного засідання адміністрації і заводського комітету п/п «Дніпроенергоремонт» на Крив.ГРЕС м.Зеленодольськ від 04.02.1991 року №10 вбачається, що профспілковий комітет і адміністрація, розглянувши пропозицію комісії житлово-побутової роботи вирішили, звільнену однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , житлова площа 12 кв.м, раніше належну ОСОБА_8 надати слюсарю ОРТЦ ОСОБА_4 , склад сімї 3 чол. №2 по пільговій черзі з 1988 року.

Відповідно до положень ст.51 ЖК Української РСР (у редакції чинній станом на лютий 1991 року) жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно ч.ч.1,2 ст.58 ЖК Української РСР (у вищевказані редакції) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Статтею 65 ЖК Української РСР (у редакції чинній станом на серпень 1993 року) встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно Постанови Ради міністрів СРСР «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» від 28.08.1974 р. № 677 (далі-Постанова №677), яка міститься на офіційному сайті Верховної Ради України та діяла на час виникнення спірних правовідносин, у розділі III «Прописка, реєстрація, виписка» передбачено, що громадяни прописуються за місцем проживання. Прописка дітей, які не досягли 16-річного віку, які проживають разом з батьками (опікунами, піклувальниками), здійснюється шляхом внесення відомостей про них у відповідні документи про прописку одного з батьків (опікуна, піклувальника) (п.22).

Відповідно до п.25 Постанови №677 передбачено вимоги до прописки та виписки громадян. В указаному пункті, зокрема зазначено, що громадянами надаються: для прописки - заява за встановленою формою, яка повинна містити також згоду особи, яка надає житлову площу, на прописку, паспорт; для виписки -заява, паспорт.

Відповідно до ст.17 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до п.24 Постанови №677 прописка і виписка громадян в місцях, а також в селищах міського типу і сільських населених пунктах, в яких маються органи внутрішніх справ, а також в населених пунктах, розташованих в прикордонній зоні, проводяться органами внутрішніх справ, в інших селищах міського типу і сільських населених пунктах - особами, уповноваженими на то виконавчими комітетами сільських, селищних Рад депутатів трудящіх.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 виписана зі спірної квартири 03.06.1999 року разом з неповнолітньою на той час донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що внесено відомості у відповідні документи про прописку позивача, як матері дітей - ОСОБА_9 (а.с.33).

Згідно ч.ч.1, 5 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Матеріалами справи встановлено, що опіку над ОСОБА_2 встановлено рішенням суду від 04 лютого 2020 року та призначено опікуном ОСОБА_1 , місце проживання якої зареєстроване в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 , де також на даний час зареєстрована недієздатна ОСОБА_2 з 19.02.2004 року.

Також судом встановлено, що повноваження у виконавчого комітету Зеленодольської міської ради щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виникли з 04 квітня 2016 року, що зокрема підтверджено Рішенням виконавчого комітету Зеленодольської міської ради від 22 березня 2016 року №32 (а.с.34).

Як зазначалось вище позивач ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми, донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 була виписана, а не знята з реєстрації зі спірної квартири 03.06.1999 року, про що внесено відомості у відповідні документи про прописку позивача, як матері дітей, оскільки на час виписки ОСОБА_1 існував саме такий порядок щодо виписки громадян, встановлений Постановою №677.

Виписка позивача з дітьми зі спірної квартири була проведена відповідальним працівником Зеленодольського міського відділу міліції Апостолівського РВ УМВС України, який мав повноваження на ведення паспортної роботи.

Звертаючись до суду з позовом позивач просила відновити порушене право її недієздатної доньки ОСОБА_2 , шляхом визнання дій Виконавчого комітету Зеленодольської міської ради про зняття з реєстраційного обліку недієздатної доньки без її згоди та шляхом зобов`язання Центру надання адміністративних послуг зареєструвати недієздатну ОСОБА_2 в квартирі, яка була видана батьку хворої дитини ОСОБА_4 в пільговому порядку саме через хворобу доньки.

Проте, як встановлено судом, відповідач Виконавчий комітет Зеленодольської міської ради (Центр надання адміністративних послуг) не знімав доньку позивача ОСОБА_2 з реєстрації, недієздатна дитини була виписана зі спірного житла 03.06.1999 року відповідальним за паспортну роботу працівником Зеленодольського міського відділу міліції Апостолівського РВ УМВС України, оскільки на час виписки позивача з дітьми зі спірної квартири діяли правила встановлені Постановою №677, якими були визначені вимоги щодо прописки та виписки громадян.

Так у розділі III «Прописка, реєстрація, виписка» зазначеної постанови була передбачена, що прописка дітей, які не досягли 16-річного віку, які проживають разом з батьками (опікунами, піклувальниками), здійснюється шляхом внесення відомостей про них у відповідні документи про прописку одного з батьків (опікуна, піклувальника) (п.22), а у п.25 було встановлено, що для виписки нається заява та паспорт.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не доведення позивачем неправомірності дій відповідача в частині зняття з реєстрації її недієздатної доньки ОСОБА_2 , оскільки відповідач таких дій не вчиняв, мати з дітьми була виписана відповідальним за паспортну роботу працівником органу внутрішніх справ, в даному випадку - працівником Зеленодольського міського відділу міліції Апостолівського РВ УМВС України, тому не можливо визнати незаконними дії, які не були вчиненні відповідачем по справі.

Проте колегія суддів погоджується з доводами позивача, що право її недієздатної доньки на проживання у квартирі, яка була отримана батьком ОСОБА_4 за пільгою, пов`язаноє саме з хворобою доньки ОСОБА_2 було порушено при виписці дитини з квартири разом із матір`ю у червні 1999 році та вважає за необхідне поновити ці порушені права, шляхом визнання за недієздатною ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_4

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що грунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Оскільки право недієздатної ОСОБА_2 на користування спірним житлом було порушенно у червні 1999 році при виписці її з квартири, у малолітньому віці, на час виписки з квартири дитині було 13 років, колегія суддів вважає за можливе визнати за недієздатною ОСОБА_2 право на користування спірним житлом, що на думку суду апеляційної інстанції є ефективним захистом її прав.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що через неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням на підставі п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України, нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 -ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2021 року, скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за недієздатною ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_4 .

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: