Постанова

Іменем України

10 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 760/8114/18

провадження № 61-19533св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Андрієнко А. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 03 травня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року та 10 грудня 2017 року між нею та ОСОБА_2 були укладені договори позики, відповідно до умов яких остання отримала у борг в сукупності 6 061 євро, 11 515 доларів США та зобов`язалась сплатити відсотки за користування позикою у строки встановлені кожною розпискою.

12 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою про повернення суми боргу в строк до 13 лютого 2018 року, однак відповідач свої зобов`язання не виконала і позику не повернула.

Станом на 26 лютого 2018 року заборгованість ОСОБА_2 за договорами позики з урахуванням процентів складає 10 151 євро та 19 658 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 867 488,74 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг в розмірі 867 488,74 грн та судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 867 488,74 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8 674,89 грн та 352,40 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписок від 03 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року, 10 грудня 2017 року і наявність у відповідача обов`язку повернути отримані у борг кошти з урахуванням процентів на вимогу позивача.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 753 216,05 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7 826,65 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щовимоги позивача про стягнення боргу за договорами позики підлягають задоволенню без врахування сум, зазначених у розписці від 10 грудня 2017 року. Оскільки, аналізуючи текст розписки від 10 грудня 2017 року, колегія суддів вважає, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 10 грудня 2017 року або у будь-який інший день. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказана розписка містить лише зобов`язання ОСОБА_2 віддати позивачу грошові кошти в розмірі 1 795 доларів та 941 євро в строк до 1 січня 2018 року, а не повернути отриману у борг суму коштів, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Крім того, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики від 19 квітня 2016 року припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 19 грудня 2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Те саме стосується і договорів позики від 03 травня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у стягненні різниці між розміром заборгованості, стягнутої судом першої інстанції - 867 488,74 грн та розміром заборгованості, стягнутої судом апеляційної інстанції - 753 216,05 грн, тобто суми 114 272,69 грн та залишити в силі заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування позикою понад строків дії договорів позики до дня повернення позики включно, суд апеляційної інстанції помилково не врахував ту обставину, що між сторонами спору у відповідності до змісту розписок, за якими стягується заборгованість, встановлено домовленість щодо сплати процентів до дня повернення позики у відповідності до вимог пункту 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), тому в даному випадку підлягають застосуванню висновки щодо можливості стягнення процентів з відповідача на користь позивача до дня повернення позики, як це передбачено пунктом 50 вказаної постанови.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог в сумі 114 272,69 грн. В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Аргументи учасників справи

У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, судові витрати покласти на позивача.

Відзив мотивований тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, зводиться до загального опису обставин справи, як їх сприймає позивач, викладення процесуальної хронології проходження справи в судових інстанціях та власного тлумачення позивачем постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку послався суд апеляційної інстанції при винесенні своєї постанови.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2021 року матеріали цивільної справи № 760/8114/18 надійшли до Верховного Суду та 16 грудня 2021 року передані судді-доповідачу.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 29 березня 2021 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 19 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого остання позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року зі сплатою 5 % щомісячно. Строк повернення позики в подальшому продовжений до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжений до 19 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

03 травня 2016 року між сторонами укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила у позивача грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року зі сплатою 5 % щомісячно. Строк повернення позики в подальшому продовжений до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжений до 3 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

06 липня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 2 000 доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 20 лютого 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 21 лютого 2017 року строк повернення позики продовжений до 06 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти в розмірі 1 000 доларів на строк до 01 березня 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 1 березня 2017 року строк повернення позики продовжений до 01 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

19 серпня 2016 року між сторонами укладений ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримала в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 01 травня 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжений до 19 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

27 вересня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 2 000 доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 27 вересня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

25 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти в розмірі 1 500 доларів та 500 євро на строк до 25 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 1 385 доларів та 652 євро, які зобов`язалась повернути до 14 грудня 2017 року зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

29 жовтня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 в кредит готівкові кошти в розмірі 1 835 доларів та 968 євро, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів.

10 грудня 2017 року ОСОБА_2 склала розписку, згідно якої зобов`язалась повернути ОСОБА_1 готівкові кошти в розмірі 1 795 доларів та 941 євро в строк до 01 січня 2018 року.

ОСОБА_2 зобов`язання за вищенаведеними договорами позики не виконала, борг не повернула.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У справі, що переглядається, суди встановили, що:

між сторонами склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником умов договорів позики (боргові зобов`язання);

загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за договорами позики від 03 травня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року, з урахуванням процентів за користування позикою станом на момент спливу визначеного договорами строку позики, становить 8 974,40 євро та 16 871 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26 лютого 2018 року становить 753 216 грн. 05 коп.

розписка від 10 грудня 2017 року не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 10 грудня 2017 року або у будь-який інший день.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за розпискою від 10 грудня 2017 року.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного тлумачення судом апеляційної інстанції висновку зробленого в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), безпідставні.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом».

Враховуючи зазначений висновок суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків після спливу строку повернення позики.

Посилання в касаційній скарзі на наявність між сторонами домовленості про нарахування відсотків до дня повернення позики необґрунтоване.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/10711/15-ц (провадження № 61-3001св20) Верховний Суд зазначив, що «відхиляє доводи касаційної скарги про те, що сторони кредитного договору у пункті 4.2 кредитного договору передбачили іншу домовленість, яка допускає нарахування процентів з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок, оскільки право банку нараховувати передбачені договором проценти припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове стягнення заборгованості у порядку частини другої статті 1050 ЦК України, тоді як тлумачення умов укладеного сторонами договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства. Доводи касаційної скарги про дію кредитного договору до повного повернення позичальником кредиту, сплати процентів та можливість нарахування у зв`язку з цим процентів до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова кредитного договору не є встановленням строку дії договору у розумінні статті 251 ЦК України, згідно з якою визначено поняття строку та терміну. Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, обґрунтовано відхилена судами. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про помилкове врахування судами постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, є безпідставними, оскільки положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення коштів поза межами строку дії договору».

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/10711/15-ц (провадження № 61-3001св20) та Верховного Суду у складів колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 114 272,69 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук