Справа № 137/1297/21

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Літинський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені від суми заборгованості по аліментах,
23.11.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 23.03.2021 вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на час навчання в розмірі 1500,00 грн. щомісячно починаючи стягнення з 13.11.2020 до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років.
Позивач зазначає, що відповідач своїх обов`язків щодо виплати аліментів добросовісно не виконував та не виконує, як наслідок з вини відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів.
Таким чином ОСОБА_1 просить сягнути з відповідача на його користь: пеню за несплату аліментів в сумі 6345,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився. Надіслав на адресу суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи провести у його відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Просив долучити до матеріалів справи розрахунок заборгованості по аліментах (а.с. 43-44).
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання також не з`явився. Надав до канцелярії суду клопотання, котрим просив розгляд справи проводити у його відсутність. Заперечив проти стягнення з нього заборгованості за грудень місяць 2021 року та витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не зазначено доказів на підтвердження зазначених вимог. В решті позов визнає (а.с. 46).
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши заяви сторін та матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Так, відповідно до ч.1. ст.196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Вказаний висновок підтверджується наступним.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач був обізнаний про рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої дитини, знав про свій обов`язок сплати аліментів, належних та допустимих доказів того, що відповідач не міг сплачувати аліменти та те, що заборгованість по аліментам утворилася з неналежних від нього причин суду не надано. До того ж відповідачем не надано суду жодних належних доказів, які б спростовували наявність його вини у виникненні заборгованості, що являється підставою для задоволення позову.
Втім суд не погоджується з розміром пені зазначеної позивачем (а.с. 13), адже позивач зазначає розмір пені за листопад 2020 року у розмірі 1500 грн., а також просить стягнути з відповідача пеню за грудень місяць 2021 року, хоча звертається до суду 23.11.2021 (а.с. 1) та надав докази щодо заборгованості відповідача лише з листопада 2020 року по листопад 2021 року (а.с. 44).
Окрім того, з розрахунку Літинського районного відділу ДВС за від 30.11.2021 (а.с. 44) вбачається, що сума до сплати за листопад 2020 становить 900 грн. напротивагу зазначеній позивачем сумі у 1500 грн.
Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію позивача, часткове визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним позов задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 5718,00грн. за несплату аліментів, оскільки останній не виконав своїх зобов`язання згідно рішення суду.
Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
При зверненні до суду позивачем надано попередній розрахунок понесених витрат на правову допомогу адвоката (а.с. 12) та зобов`язується заяву про стягнення витрат на правову допомогу адвоката подати додатково. Однак на день ухвалення рішення у справі додаткових заяв, оригіналів документів щодо повноважень адвоката та розрахункових документів суду не надано.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу суду надано попередній розрахунок суми судових витрат (а.с. 12), копію ордеру та копію договору про надання правової допомоги (а.с. 25, 26). Проте стороною позивача не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача.
За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, відсутні.
Керуючись, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд,
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 18.11.1996 Літинським РВ УМВС України у Вінницькій області, НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_3 ), пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 5718,00 грн. (п`ять тисяч сімсот вісімнадцять) грн.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 18.11.1996 Літинським РВ УМВС України у Вінницькій області, НОМЕР_2 ) на користь держави Україна судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Гопкін П. В.