Справа № 125/1600/21
Провадження № 22-ц/801/350/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан Ю. О.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 рокуСправа № 125/1600/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Медвецького С. К.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Салдан Ю.О. в приміщенні суду в м. Бар, повний текст рішення складено 19 жовтня 2021 року, та додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Салдан Ю.О. в приміщенні суду в м. Бар, -

в с т а н о в и в :

20 вересня 2021 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» (далі АТ «ОГЗ «Вінницягаз») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з розподілу природного газу з відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 , які надаються позивачем. Відповідач отримує послуги з розподілу природного газу до її оселі, однак не оплачує їх. Приєднанням відповідача до умов типового договору розподілу природного газу є документальне підтвердження споживання природного газу.

У зв`язку з відсутністю оплати відповідачем вказаних послуг в період з січня 2020 року по серпень 2021 утворилась заборгованість в сумі 5503,59 грн, що нарахована відповідно до норм Кодексу газорозподільних систем. На суму цього боргу позивачем нараховано 3 % річних в розмірі 706 грн та інфляційні втрати в розмірі 2076,07 грн.

Виходячи з наведеного, АТ «ОГЗ«Вінницягаз» просило стягнути з відповідача вказану суму заборгованості з урахуванням 3% річних та втрат від інфляції у загальній сумі 8285,66 грн.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОГЗ «Вінницягаз» заборгованість за послугу розподілу природного газу в загальній сумі 5888 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) гривень, з яких: заборгованість з оплати послуг розподілу природного газу в сумі 5503 (п`ять тисяч п`ятсот три гривні) гривні 59 копійок, три проценти річних в сумі 62 (шістдесят дві гривні) 48 копійок, інфляційні втрати в сумі 321 (триста двадцять одна) гривня 95 копійок.

Додатковим рішенням Барського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОГЗ «Вінницягаз» витрати із сплати судового збору в сумі 1613 (одна тисяча шістсот тринадцять) гривень.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в мотивувальній частині рішення суду від 19 жовтня 2021 року при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат зазначено, що оскільки позов задоволено частково, а саме на 71,06%, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1613 грн. Однак в резолютивній частині рішення не вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Отже, у справі необхідно ухвалити додаткове рішення, у якому вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1613 грн.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам відповідача про те, що вона як жителька с. Балки Барського району у 1994 році за свої кошти сплатила за газотранспортну мережу, яка протягнула через село. Факт оплати підтверджується квитанцією № 357 від 25.07.1994 року та розрахунковою відомістю об`єктів та вартість робіт.

Між позивачем та відповідачем не було укладено договір розподілу природного газу. Позивач не отримувала від відповідача жодного повідомлення стосовного існування типового розподілу природного газу. Всупереч Порядку укладання договору розподілу природного газу позивачу не було надіслано для підписання формовану заяву-приєднання. Позивач не виявляла наміру укласти договір розподілу природного газу та заперечувала стосовно оплати. Оплату за розподіл газу вона не проводила.

Також незрозуміло з чого саме формується ціна на розподіл природного газу. Позивачем неправомірно завищено суму оплати за спожитий відповідачем природний газ, оскільки для розрахунку взято не фактичні показники лічильника, а об`єм спожитого газу приведено до стандартних умов. У позивача відсутні правові підстави вимагати оплат об`єму природного газу, приведеного до стандартних умов, оскільки відповідач є побутовим споживачем, тоді як відповідно до Правил постачання природного газу таке визначення об`ємів спожитого газу передбачене лише для непобутових споживачів.

Позивачем нараховано податок на додану вартість в подвійному розмірі, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Судом першої інстанції помилково задоволено вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки в період дії карантинних обмежень їх нарахування забороняється відповідно до Закону України від 17 березня 2021 року № 530-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

14 лютого 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли пояснення АТ «ОГЗ «Вінницягаз», в яких посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На ім`я ОСОБА_1 в АТ «ОГЗ «Вінницягаз» як на споживача послуг з розподілу природного газу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , присвоєний ЕІС-код № НОМЕР_2 , що підтверджується даними довідок АТ «ОГЗ «Вінницягаз» від 05 серпня 2021 року по особовому рахунку, а також про фактичний обсяг споживання природного газу за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року та за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року. Обставину використання у своєму житловому будинку природного газу підтвердила ОСОБА_1 у судовому засіданні.

За даними виписки з особового рахунку споживача ОСОБА_1 , яка містить інформацію про особу відповідача, про газифікований об`єкт (адреса, розмір опалювальної площі, кількість проживаючих, газові прилади), лічильник газу розташований не в опалювальному приміщенні, що також визнала відповідач у судовому засіданні.

З січня 2020 року по липень 2021 року ОСОБА_1 не здійснювала оплату за послуги розподілу природного газу, що підтверджується випискою з особового рахунку споживача про фінансовий стан. Ці обставини визнала також ОСОБА_1 у судовому засіданні.

За даними довідкою про фактичний обсяг споживання природного газу за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року та за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року, за особовим рахунком відповідача ОСОБА_1 об`єм газу для розрахунку на 2020 рік становив - 2475,7600 м. куб., об`єм розподіленого відповідачеві газу для розрахунку на 2021 рік становить - 2330,4800 м. куб.

Основним видом економічної діяльності АТ «ОГЗ «Вінницягаз» є розподіл газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи, що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор) від 19 червня 2017 року № 811 «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу АТ «Вінницягаз» позивачу було видано ліцензію на паво провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Вінницької області.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу було правомірно нараховано щомісячну плату за розподіл газу, виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу з урахуванням коефіцієнта приведення до стандартних умов. Оскільки відповідач з січня 2020 року по серпень 2021 року отримувала послуги з розподілу природного газу, однак жодного разу не здійснювала оплату наданих послуг, що призвело до утворення заборгованості у загальній сумі 5503,59 грн, яку відповідач повинна сплатити на користь позивача.

Розраховуючи три проценти річних, суд враховував, що початок періоду прострочення за кожним щомісячним платежем припадає на 21 число кожного місяця, в якому надаються послуги. Дослідивши надані сторонами розрахунки трьох процентів річних суд встановив, що у розрахунках процентів, наданих і позивачем, і відповідачем, неправильно зазначено період прострочки за кожним місячним платежем, оскільки вказано загальну кількість днів прострочення за увесь період прострочення з 21 числа відповідного місяця по 31 липня 2021 року, а не період прострочення у відповідному календарному році. Крім того, позивач нарахував 3 % річних наростаючим підсумком, тобто не за кожним місячним платежем окремо, а додавав до розміру платежу заборгованість за попередній місяць. Загальна сума трьох процентів річних, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача за прострочення оплати послуг з розподілу природного газу становить 62,48 грн.

Суд також дослідивши надані сторонами розрахунки інфляційних втрат дійшов висновку, що відповідач провів розрахунок з урахуванням сукупного індексу інфляції за весь період прострочення за кожним щомісячним платежем, визначивши період прострочення починаючи з 21 числа відповідного місяця, у якому надавалися послуги, і до 31 липня 2021 року, правильно визначивши суму інфляційних втрат в загальному розмірі 321,95 грн. З огляду на що, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за послугу розподілу природного газу в сумі 5503 грн 59 коп, три проценти річних в сумі 62 грн 48 коп за прострочення оплати, інфляційні втрати в сумі 321 грн 95 коп, а всього 5 888 грн.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» (далі - Закон № 329-VIII), Кодексом ГРМ, Правилами № 2496, Типовим договором № 2498, Типовим договором № 2500 та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів. Постачальник природного газу це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.

Розподіл природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу. Оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників).

АТ «ОГЗ «Вінницягаз» є оператором газорозподільної системи (скорочено Оператор ГРМ) і надає послуги саме із розподілу природного газу, і такі послуги не включають в себе послуги з постачання природного газу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Типовий договір розподілу природного газу затверджений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор) від 30 вересня 2015 року № 2498.

За змістом частини 2 статті 205 ЦК України, укладання договору, шляхом вчинення виключно конкретних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. (частина 1 статті 634 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.3 Типового договору розподілу природного газу, договір розподілу природного газу є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною в додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Вирішуючи спір, місцевий суд правомірно виходив з того, що між сторонами виникли договірні відносини щодо надання АТ «ОГЗ «Вінницягаз» послуг з розподілу (доставки) природного газу до будинку відповідача, а остання прийняла ці послуги, користуючись природним газом (тобто прийняла оферту), сплачувала рахунки за спожитий природний газ.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідачу було правомірно нараховано щомісячну плату за розподіл газу, оскільки відповідач з січня 2020 року по серпень 2021 року отримувала послуги з розподілу природного газу, однак жодного разу не здійснювала оплату наданих послуг. Тому, розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 5503 грн 59 коп.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами розрахунки трьох процентів річних встановив, що у розрахунках процентів, наданих і позивачем, і відповідачем, неправильно зазначено період прострочки за кожним місячним платежем, оскільки вказано загальну кількість днів прострочення за увесь період прострочення з 21 числа відповідного місяця по 31 липня 2021 року, а не період прострочення у відповідному календарному році. Крім того, позивач нарахував 3 % річних наростаючим підсумком, тобто не за кожним місячним платежем окремо, а додавав до розміру платежу заборгованість за попередній місяць. Загальна сума трьох процентів річних, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача за прострочення оплати послуг з розподілу природного газу становить 62,48 грн.

Суд дослідивши надані сторонами розрахунки інфляційних втрат дійшов висновку, що відповідач провів розрахунок з урахуванням сукупного індексу інфляції за весь період прострочення за кожним щомісячним платежем, визначивши період прострочення починаючи з 21 числа відповідного місяця, у якому надавалися послуги, і до 31.07.2021, правильно визначивши суму інфляційних втрат в загальному розмірі 321,95 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що стягненню підлягають з відповідача на користь позивача заборгованість за послугу розподілу природного газу в сумі 5503 грн 59 коп., три проценти річних в сумі 62 грн 48 коп. за прострочення оплати, інфляційні втрати в сумі 321 грн 95 коп., а всього 5888 грн.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права стягувати з відповідача три проценти річних та інфляційні в період дії карантину, оскільки вставнолено заборону нарахування і стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у період дії карантину, яка встановлена Законом України від 17.03.2021 №530-ІХ, суд апеляційної інстанції відхиляє, адже позивач нарахував на суму заборгованості 3 % річних і інфляційні втрати від знецінення грошових коштів, а не неустойку (штраф або пеню). Правова природа нарахованих позивачем платежів є іншою, оскільки неустойка встановлюється у договорі, а нарахування 3 % річних і інфляційних втрат передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, положення підпункту 4 пункту 3 Розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» відповідно до якого на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюється.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам відповідача про те, що вона як жителька с. Балки Барського району у 1994 році сплатила свої кошти за газотранспортну мережу, яка протягнула через село, суд апеляційної інстанції не вважає такими, що дають правові підстави для відмови в задоволенні позову, адже предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу. При цьому, відповідач не зверталася з позовом до АТ «ОГЗ «Вінницягаз» про визнання протиправними дій щодо нарахування заборгованості за послуги розподілу природного газу.

Також колегія суддів звертає увагу, що постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 НКРЕКП (зареєстрована у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1384/27829) затверджено Типовий договір розподілу природного газу.

Умовами Договору передбачено обов`язки Споживача: здійснювати розрахунки в розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором; забезпечувати безперешкодний та безплатний доступ на власні об`єкти чи земельну ділянку представникам Оператора ГРМ за їх службовими посвідченнями для виконання ними службових обов`язків щодо забезпечення гарантованого рівня надійності, безпеки, якості та величини тиску природного газу, запобігання можливим витокам газу та недопущення аварійних ситуацій, зокрема для: перевірки, локалізації і ліквідації витоків газу та аварійних ситуацій; перевірки, повірки та/або експертизи комерційного вузла обліку (лічильника газу), а також перевірки показань лічильників газу; виконання робіт з припинення та відновлення газопостачання тощо; не допускати несанкціонованого відбору природного газу; забезпечити належну експлуатацію власних газових мереж відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем та акта розмежування балансової належності й експлуатаційної відповідальності сторін; дотримуватись інших вимог цього Договору та Кодексу газорозподільних систем, (пункт 7.4 Договору).

Відповідно до пункту 8.1 Договору, Сторони несуть відповідальність згідно з Договором і чинним законодавством України.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними тим, що зазначались відповідачем у суді першої інстанції, та яким надана оцінка в рішенні суду, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд першої інстанції відповідно до норм процесуального права ухвалив додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення місцевим судом норм процесуального права.

Отже, аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року та додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

С. К. Медвецький