Єдиний унікальний номер 227/2247/21
Номер провадження 22-ц/804/741/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2021 року у цивільній справі № 227/2247/21 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо зняття арешту з нерухомого майна (суддя першої інстанції Здоровиця Олена Володимирівна), -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із заявою на бездіяльність Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо зняття арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилався на те, що він протягом 2020 року вчиняв дії щодо відчуження власного нерухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, який розташований на території АДРЕСА_1 , але безрезультатно, оскільки згідно даних з Реєстру прав власності на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що відносно нерухомого майна заявника, як власника, накладено арешт на підставі постанови серії АА № 382473 від 28 березня 2007 року, який було накладено Державною виконавчою службою м. Добропілля Донецької області.

Вказаний арешт станом на даний час не скасовано. Факт щодо наявності вказаного арешту підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 204085630 від 13 березня 2020 року.

У зв`язку з вказаним вище заявник звернувся до Добропільського ДВС з письмовою заявою щодо надання необхідної інформації про наявність арешту та його зняття, проте отримав відмову за № 17.27-38759 від 12 серпня 2020 року з посиланням на те, що здійснити зняття такого арешту в досудовому порядку не вбачається можливим, оскільки виконавче провадження відносно заявника закрито та матеріали знищено по строку зберігання архівних справ. Рекомендовано звернутися до суду задля вирішення питання щодо зняття такого арешту.

Крім того, заявник звернувся до суду з питань звільнення належного заявнику майна з під арешту.

Згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2021 року по справі № 227/3798/20 у задоволенні позовних вимог щодо зняття арешту з нерухомого майна відмовлено з посиланням на те, що питання звільнення належного заявнику майна з під арешту повинно розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в порядку ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», тобто вбачається можливість лише оскаржити дії (бездіяльність) державного виконавця.

Згідно судового рішення, яке набрало законної сили 07 березня 2012 року, встановлено, що вказаний арешт було винесено на підставі постанови слідчого Добропільської міжрайонної прокуратури Коровіна О.А. від 17 липня 2006 року по кримінальній справі за обвинуваченням заявника у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 366 ч. 1, 364 ч. 2 КК України про накладення арешту на належне заявнику на праві особистої приватної власності майно, яку скасовано постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2012 року по справі № 1-421/10.

Посадовими особами Добропільського відділу ДВС не вжито жодних дій щодо знаття арешту з майна скаржника, не зважаючи на наявне судове рішення - постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2012 року по справі № 1-421/10 про скасування накладеного арешту на належне заявнику на праві особистої приватної власності майно.

Заявником вчинялися додаткові заходи щодо знаття арешту з власного житла через органи Міністерства Юстиції, але безрезультатно, що підтверджується письмовою відповіддю Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) від 07 травня 2021 року за № 16981/Г-2523/02.4.

Отже, враховуючи те, що будь-які відкриті виконавчі провадження відносно заявника відсутні, є судове рішення про скасування арешту на майно заявника та заявником вичерпано усі можливі заходи захисту у будь-який інший спосіб, окрім оскарження дій посадових осіб ДВС, відповідний арешт не має можливості скасувати чи зняти, то така безвихідність перешкоджає заявнику в повному обсязі поновити свої права та реалізувати їх, як власника на арештоване майно.

ОСОБА_1 просив Добропільський міськрайонний суд Донецької області визнати бездіяльність посадових осіб Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не зняття арешту з майна скаржника, що накладено згідно постанови серії АА № 382473 від 28 березня 2007 року протиправною та зобов`язати посадових осіб Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зняти арешт та скасувати заборону відчуження житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, який розташовано на території АДРЕСА_1 , що накладено посадовими особами Державної виконавчої служби м. Добропілля Донецької області згідно постанови серії АА № 382473 від 28 березня 2007 року.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо зняття арешту з нерухомого майна відмовлено.

Із вказаною ухвалою суду не погодився заявник - ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, яка разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Донецького апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що не згоден із висновками суду, викладеними у зазначеній ухвалі і вважає дане судове рішення таким, що винесено із порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_1 просить Донецький апеляційний суд скасувати ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2021 року по справі № 227/2247/21 та ухвалите нове рішення, яким повністю задовольнити його скаргу на бездіяльність Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо зняття арешту з нерухомого майна.

В судове засідання Донецького апеляційного суду 15.02.2022 року представник Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 75).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення заявника ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що в порядку статті 447 ЦПК України до суду можуть звертатися сторони виконавчого провадження, якщо воно було відкрито на підставі виконавчого документу, виданого на підставі рішення суду, прийнятого в рамках цивільної справи.

Проте, апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно копії витягу про Державну реєстрацію прав Добропільського бюро технічної інвентаризації № 29892739 від 10.05.2011 року житловий будинок, з надвірними побудовами і спорудами, який розташований на території АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 10.05.2011 року (а.с. 7).

Згідно з інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на підставі постанови Державної виконавчої служби м. Добропілля про арешт майна боржника серії АА № 382473 від 28.03.2007 року накладено арешт на все майно ОСОБА_1 (а.с. 9).

З листа Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 17.27-38759 від 12.08.2020 року вбачається, що за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебуває. Згідно витягу з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт накладено на підставі постанови АА № 382473 від 28 березня 2007 року. За правилами ведення діловодства і архівної справи в органах ДВС, виконавчі провадження, строк зберігання яких становить 3 роки, підлягають знищенню. Роз`яснено заявнику, що арешт може бути знятий за рішенням суду (а.с. 12).

Як вбачається із відповіді Другої добропільської державної нотаріальної контори від 22.09.2021 року № 382/01-16, 10.04.2007 року на підставі постанови Державної виконавчої служби м. Добропілля Донецької області про арешт майна боржника АА № 382473 від 28.03.2007 року Другою добропільською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі арештів (заборон) електронній базі було зареєстровано накладення арешту на майно ОСОБА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що нотаріальная контора виступала реєстратором арешту в Єдиному реєстрі арештів (заборон) на нерухоме майно, а не видавником документу, на підставі якого накладено арешт, примірник Постанови про накладення арешту в матеріали справи 02-32 за 2007 рік не долучено (а.с. 45).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Арешт на майно ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював.

З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після винесення Добропільським міськрайонним судом Донецької області вироку ОСОБА_1 , істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2021 року по справі № 227/3798/20, яке набрало чинності 25.03.2021 року вбачається, що

відповідно до копії вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області 19 листопада 2010 року ОСОБА_1 було визнано винним за ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності строком на два роки. Окрім того, ОСОБА_1 було визнано винним за ч. 2 ст. 364 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності строком на два роки. В силу ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 остаточно визначено 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності строком на два роки. Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-іспитової системи, повідомляти органи кримінально-іспитової системи о зміні місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації до органів кримінально-іспитової системи.

Відповідно до копії постанови 28 лютого 2012 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області скасовано постанову слідчого Добропільської міжрайонної прокуратури Коровіна О.А. від 17 липня 2006 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 366 ч. 1, 364 ч. 2 КК України про накладення арешту на належне ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності майно.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після винесення вироку Добропільським міськрайонним судом Донецької області 19 листопада 2010 року, яким не передбачена конфіскація майна, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, провадження № 14 181 цс19.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19, провадження № 14 516цс19.

Крім того, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року передбачено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Заявник ОСОБА_1 не може розпорядитися своїм майном на власний розсуд, як то передбачено частиною 1 статті 319 ЦК України, оскільки на належний йому на праві власності будинок до наступного часу накладений арешт.

Доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 відносно визнання бездіяльності посадових осіб Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) протиправною є безпідставними, виходячи з наступного.

Із пояснень в судовому засіданні заявника ОСОБА_1 вбачається, що він вважав, що оскільки постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28.02.2012 року була скасована постанова слідчого Добропільської міжрайонної прокуратури Коровіна О.О. про накладення арешту на належне ОСОБА_1 на праві особистої власності майно, тому він тривалий час не звертався з питанням зняття арешту до суду, оскільки це питання було вирішено.

Оскільки за правилами ведення діловодства і архівної справи в органах ДВС, виконавчі провадження, строк зберігання яких становить 3 роки, підлягають знищенню, то у визнанні бездіяльності посадових осіб Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) протиправною слід відмовити.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Зобов`язати посадових осіб Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зняти арешт та скасувати заборону відчуження житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, який розташовано на території АДРЕСА_1 , що накладено посадовими особами Державної виконавчої служби м. Добропілля Донецької області згідно постанови серії АА № 382473 від 28.03.2007 року.

У визнанні бездіяльності посадових осіб Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) протиправною, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 16 лютого 2022 року

Суддя О.Д.Канурна