Шаргородський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року

м. Шаргород

Справа № 152/898/21

Провадження № 2/152/13/22

Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Соколовської Т.О.,

за участі

секретаря судового засідання Дешевої В.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Країла С.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Нестерук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача

19.07.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 25.08.1991 сторони уклали шлюб, який зареєстрований Великодивлинською сільською радою Лугинського району Житомирської області.

30.07.2018 рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі, подружжям було придбано: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,5 кв.м., в тому числі житловою 16,9 кв.м.; житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 58,6 кв.м., в тому числі житловою 44,3 кв.м. з господарськими будівлями; житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 126,5 кв.м., в тому числі житловою 90,5 кв.м. з господарськими будівлями; автомобіль марки «OPEL VIVARO» 2007 року випуску; автомобіль марки «ВАЗ 21053» 2001 року випуску; автомобіль марки «ВАЗ 2109» 1992 року випуску.

Оскільки, домовленості щодо способу поділу даного майна між сторонами не досягнуто, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Країло С.В., посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві просили, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , з відповідною частиною господарських будівель; на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , з відповідною частиною господарських будівель. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , з відповідною частиною господарських будівель; на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , з відповідною частиною господарських будівель

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Нестерук М.І. у судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі, не заперечували щодо задоволення позову.

ІІ. Заяви, клопотання сторін

19.07.2021 від позивача ОСОБА_1 до суду поступило клопотання про витребування доказів (т.1 а.с. 99).

25.08. та 02.09.2021 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про продовження строку для надання відзиву та додаткових доказів (т.1 а.с.119-127).

02.09.2021 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с.128-199).

02.09.2021 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи (т.1 а.с.205).

Від позивача ОСОБА_1 22.09.2021 до суду надійшла заява про зміну предмету позову (т.1 а.с. 209-210).

29.09.2021 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Нестерук М.І. на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення підготовчого засідання (т.1 а.с.211-212).

30.09.2021 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Країла С.В. до суду надійшла заява про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з його хворобою (т.1 а.с.213).

10.11.2021 представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Нестерук М.І. подано відзив на заяву про зміну предмету позову (т.1 а.с. 219-249).

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Країла С.В. 26.11. та 23.12.2021 до суду надійшли заяви про відкладення підготовчого засідання (т.2 а.с. 4, 6).

26.01.2022 до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Країла С.В. надійшло клопотання про призначення товарознавчої експертизи (т.2 а.с. 8-9).

Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розглядом справи від учасників судового процесу до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 05 серпня 2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання. Відкрито підготовче провадження, підготовче засідання призначено на 02 вересня 2021 року. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання копії даної ухвали відзив на позовну заяву та, у разі необхідності, подати зустрічний позов (т. 1 а.с. 114-115).

Ухвалу суду від 05.08.2021 разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами направлено на адресу відповідача, яку він отримав 09.08.2021 (т.1 а.с. 118).

09.09.2021 відповідачем ОСОБА_2 до суду подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с. 128-199).

Позивачем ОСОБА_1 у встановлений судом строк відповідь на відзив не подано.

02.09., 30.09., 21.10, 11.11., 26.11., 23.12.2021 за клопотаннями сторін підготовче засідання відкладалося (т.1 а.с. 205, 211-212, 213, т.2 а.с. 4,6).

26.01.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 10 лютого 2022 року (т.2 а.с. 11).

Перешкод для здійснення розгляду справи і ухвалення судового рішення судом не встановлено.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин

При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.08.1991. Шлюб зареєстрований Великодивлинською сільською радою Лугинського району Житомирської області, актовий запис №15.

30.07.2018 рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с. 8-10).

Під час перебування у шлюбі, а саме 11.08.1993 подружжям придбаний житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого секретарем виконкому Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області ОСОБА_3 11.08.1993 (т.1 а.с. 54).

17.12.1997 сторонами у справі придбаний житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області Рудик Л.В. 17.12.1997 та зареєстрованого в реєстрі за № 1601 на ім`я відповідача ОСОБА_2 (т.1 а.с. 28).

26.12.2007 подружжям у справі придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 26.12.2007 та зареєстрована в реєстрі за №4969 на ім`я відповідача ОСОБА_2 (т.1 а.с. 11).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначена сторонами і не оспорюється.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 319, ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 №17- рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКЮ щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Аналогічні правові висновки містить постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі №537/78/19.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

За приписами ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб…

VІ. Висновки суду

Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог переконує суд, що позивачем ОСОБА_1 надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження того що придбані сторонами даного цивільно правового спору в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 , будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 та будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні і підлягають поділу.

Отже, виходячи з рівності часток та обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та поділити придбані сторонами даного цивільно правового спору в період шлюбу квартиру та будинки з господарськими будівлями шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 та 1/2 частину будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 , за кожним.

VІІ. Розподіл судових витрат

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положеннями ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При зверненні до суду, позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 6773,38 грн згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 19.07.2021 (т.1 а.с. 1).

Позовні вимоги відповідачем ОСОБА_2 визнано в повному обсязі до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи, що позовні вимоги відповідачем ОСОБА_2 визнано в повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, а саме 3386,70 грн. та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3386,70 грн.

Згідно з п.1 Розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 за №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182, цей Порядок розроблено на виконання, в тому числі, статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 5 Розділу І вказаного Порядку встановлено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) за судовим рішенням, яке набрало законної сили.… У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства подається копія судового рішення, засвідчена належним чином.

Відповідно до п.3 Розділу І вказаного Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головні управління Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Пунктом 10 Розділу І вказаного Порядку визначено, заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі стороні необхідно надати суду такі докази: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Відповідно до правової позиції ВС, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини … За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що з метою отримання правничої допомоги у даній справі позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Країлом С.В., що підтверджується договором про надання правової допомоги №13/21 від 08.06.2021 і ордером серії ВН №115843 від 19.07.2021 (т.1 а. с. 100, 102-105).

Адвокатом Країлом С.В. згідно з розрахунком витрат на правничу допомогу адвоката від 19.07.2021 визначено вартість послуг в обсязі 10 000 грн. (т.1 а.с. 107).

До клопотання про компенсацію витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи долучено квитанцію до прибуткового ордеру №1 від 19.07.2021, із якої вбачається, що ОСОБА_1 сплатила адвокату Країло С.В. гонорар в сумі 10 000 грн (т.1 а.с. 109).

Суд, дослідивши всі обставини, оцінивши докази з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_4 надані належні, достовірні, допустимі докази, які не викликають сумніву і є достатніми для ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь витрат на надання правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Нестерук М.І. клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами не заявляли.

При ухваленні рішення в цій частині суд, відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», крім вимог національного законодавства керується також практикою ЄСПЛ.

Так, у пп. 268, 269 рішення від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 15, 76-81, 83, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 6, 13, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. ст. 60, 61, 63, 68-72 СК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 362, 372 ЦК України,

Суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину квартири номер АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на одну другу частину квартири номер АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину житлового будинку номер АДРЕСА_2 , з відповідною частиною господарських будівель;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на одну другу частину житлового будинку номер АДРЕСА_2 , з відповідною частиною господарських будівель;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину житлового будинку номер АДРЕСА_3 , з відповідною частиною господарських будівель;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на одну другу частину житлового будинку номер АДРЕСА_3 , з відповідною частиною господарських будівель.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого при зверненні до суду судового збору в сумі 3386 (три тисячі триста вісімдесят шість) гривень 70 коп.

Зобов`язати Управління бюджетних надходжень та операцій з фінансовим ресурсом Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету України 3386 (три тисячі триста вісімдесят шість) гривень 70 коп., що складає 50 % судового збору, сплаченого за квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 19.07.2021.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 10.06.1997;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий 31.10.2007.

Рішення ухвалено та проголошено 10.02.2022.

Головуючий суддя: Т.О. Соколовська