П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Куштана Б.П., Кожух О.А.

за участі секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2021 року у складі судді Данко В.Й. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі з 25.12.1998 року по 28.10.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області серія НОМЕР_1 від 25.12.1998 року.

У період перебування у шлюбі ними була придбана за договором купівлі-продажу ВВВ №272728 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0769 га, з цільовим призначенням: для індивідуального житлового будівництва, код 1.8, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЗК № 015095, зареєстрованим у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 695.

Вказує, що на вищезгаданій земельній ділянці, вони побудували будинок загальною площею 251,2 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майне серія НОМЕР_2 від 31.05.2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Холмківської сільської ради.

Зазначає, що після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної земельної ділянки та домоволодіння. Будинок до 14.09.2019 року знаходився в іпотеці по кредитному договору в зв`язку з чим позов про визнання право власності на частку в будинку подає після погашення кредиту.

Оскільки, майно було придбане відповідачем та позивачкою в період шлюбу, воно належить обом, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому просила здійснити поділ нерухомого майна, а саме домоволодіння, загальною площею 251, 2 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0, 0769 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння загальною площею 251, 2 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0, 0769 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з даним позовом. Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину домоволодіння, загальною площею 251,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0769 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням суду від 23 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового зору в розмірі 1000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 23 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у заявленому позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інтенції безпідставно поновив строки звернення до суду та не врахував, що його частка у майні є більшою.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Холмогорова Л.В. підтримала подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивачки адвокат Ковач В.С. заперечив подану апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння, загальною площею 251,2 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,0769 га за даною адресою, які придбані сторонами в період шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і позивачка має право на Ѕ частку у даному майні.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з свідоцтвом про одруження, виданого Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області серія НОМЕР_3 від 25.12.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.12.1998 року уклали шлюб.(а.с.7).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.10.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.04.2004 року ВВВ №272728 ОСОБА_1 придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0769 га, з цільовим призначенням: для Індивідуального житлового будівництва, код 1.8, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЗК № 015095, зареєстрованим у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 695. (а.с.8-9).

На даній земельній ділянці, сторони побудували будинок загальною площею 251,2 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 31.05.2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Холмківської сільської ради. Дане свідоцтво видане на ім`я ОСОБА_1 (а.с.10).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Незважаючи на те, що домоволодіння було зареєстровано лише за відповідачем ОСОБА_1 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту реєстрації права власності на нього.

Встановивши, що домоволодіння, загальною площею 251,2 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,0769 га за даною адресою набуте сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і є спільною сумісною власністю сторін, і виходячи із презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, позивачка має право на право на 1/2 частину даного майна та обґрунтовано за нею у порядку поділу визнав право власності на1/2 частину у такому майні.

Відповідачем, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на дане нерухоме майно.

З вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заявлений позов. Доводи апеляційної скарги відповідача, що суд не врахував, що його частка у майні є більшою, є безпідставними, оскільки такі є надуманими і нічим не підтвердженими.

Не заслуговують на увагу також посилання в апеляційній скарзі, що позивачці слід відмовити у заявленому позові в зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки такі не ґрунтуються на законі, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) та від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу (28.10.2014 року) вони не могли дійти згоди щодо поділу даного нерухомого майна, тобто про порушення своїх прав позивачка дізналася у 2014 році. Однак, до 14.09.2019 року з її згоди будинок знаходився в іпотеці в забезпечення кредитного договору від 15.09.2016 року, зобов`язання за яким були виконані 14.09.2019р., в зв`язку з чим будь які дії стосовно будинку, в тому числі поділ, були неможливими, що є поважною причиною пропущення строків звернення до суду.

Суд першої інстанції відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України обґрунтовано визнав дані обставини поважними причинами та захистив порушені права позивачки.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: