Справа № 643/2357/22
Провадження № 2/643/3498/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2022 м .Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Новіченко Н.В., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач-1) про визнання заповіту недійсним.

Одночасно позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якого позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову наступним чином:

- накласти арешт на ј частку майнових прав на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача;

- заборонити органам державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, до набрання законної сили рішенням суду;

- накласти арешт на Ѕ частку майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 ;

- заборонити органам державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, до набрання законної сили рішенням суду;

- накласти арешт на Ѕ частку гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Металіст», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- заборонити органам державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельних відносин та іншої нерухомості, яка належить ОСОБА_2 та набута в шлюбі з ОСОБА_3 , до набрання законної сили рішенням суду;

- накласти арешт на рухоме майно, яке належить ОСОБА_3 , зокрема, кошти та майно, яке належало та знаходились на всіх банківських рахунках (як фізичної особи-підприємця) ОСОБА_3 та відповідачу, зокрема, автомобіль.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач вказує, що вона є донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причиною смерті є онкологічна хвороба. Зазначає, що за 10 днів до своєї смерті батько склав заповіт на ім`я свої другої дружини, відповідача у справі, проте вона вважає даний заповіт недійсним та звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Цивільного процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Предметом даного позову є визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 .

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначає, що її батько одружився з відповідачем, спільних дітей вони не мали та за час спільного проживання з відповідачем батько придбав автомобіль, дачу в селищі Циркуни, яку відповідач після смерті батька переоформила на себе, та гараж в гаражному кооперативі «Металіст». Крім того у другому шлюбі батько придбав ще двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка була оформлена на відповідача. Також її батько був власником квартири АДРЕСА_3 , яку мав намір подарувати позивачу. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько помер, під час оформлення спадкових прав вона дізналася, що за 10 днів до своєї смерті батько склав заповіт на відповідача, який вона вважає недійсним, оскільки батько був хворий на онкологічне захворювання 4 стадії та помирав у муках, вживав наркотичні засоби за для зняття болю та перебував у півсвідомому стані. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на половину спадкового майна та права користування майном батька, в тому числі й того, яке нажите ним у шлюбі з відповідачем та є його сумісною власністю. Також позивач звертає увагу, що відповідач всупереч вимог чинного законодавства України вже незаконно оформила на себе гараж, який належав батькові та був набутий ними у шлюбі.

Проаналізувавши наведені позивачем доводи суд вважає, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Слід відмітити, що у цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, мотивів співмірності запропонованого заходу арешту на нерухоме майно із предметом позову визнання заповіту недійсним, підтверджену доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування арешту на спірне майно, представником позивачів не наведено.

Саме лише посилання на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди для виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду позивачем надано не було.

При цьому, позивачем не надано доказів того, що її батько ОСОБА_3 уклав шлюб із ОСОБА_2 та у період їх спільного проживання ними придбана квартира АДРЕСА_2 , яка була оформлена на відповідача.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що її батьку на праві власності належить гараж № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Металіст», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , дача в селі Циркуни, яку відповідач переоформив на себе, автомобіль та є відкриті рахунки.

Отже, з наведеного вбачається, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, а саме визнання недійсним одностороннього правочину. З матеріалів справи не вбачається наявності вимог майнового характеру, відсутні дані про обсяг спадкового майна.

При цьому, суд зазначає, що отримання свідоцтва про право на спадщину є дією, що вчиняється на вимогу закону, а отримане свідоцтво надає відповідному спадкоємцю можливість прийняття рішень, що пов`язані із широким колом можливостей щодо способів розпорядження спадковим майном.

Проте, заявником не доведено, що відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є спадкоємцем, а отже не доведено, що відповідач як спадкоємець може отримати свідоцтво про право на спадщину та прийняти відповідні рішення щодо розпорядження спадковим майном.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки позивачем не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 149, 150, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Суддя Н.В. Новіченко