ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/744/20

провадження № 22-ц/818/648/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, з апеляційною скаргою Харківської міської ради, в особі представника за довіреністю Голубенка Олександра Юрійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 липня 2020 року, постановлене у складі судді Рибальченко Л.М., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом та з урахуванням уточнень просила встановити факт її постійного проживання зі своїм батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_2 помер. На момент смерті ОСОБА_2 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 зі своєю донькою ОСОБА_1 . Після спливу шести місяців ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак їй було відмовлено з тих підстав, що на час відкриття спадщини вона не була зареєстрована зі спадкодавцем і не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, тому вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини. У зв`язку з чим, позивач була змушена звернутись до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день його смерті, за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Зазначає, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Також зауважує, що виклик швидкої за адресою реєстрації позивача не доводить того факту, що мало місце постійне проживання спадкодавця та спадкоємця, а не тимчасове перебування. Вказує, що позивачем не було надано суду доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав та обов`язків. Наголошує, що на сьогоднішній день безспірним доказом для нотаріуса на підтвердження факту постійного проживання є саме відмітка про реєстрацію місця проживання, а у разі її відсутності - довідка органу реєстрації місця проживання. Вважає, що позивачем не було надано доказів реєстрації позивача та спадкоємця за однією адресою на момент смерті ОСОБА_2 , що має свідчити про постійне проживання спадкодавця та спадкоємця відповідно до чинного законодавства.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 25.12.1982 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської міської нотаріальної контори від 16.10.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що на час відкриття спадщини не була зареєстрована разом зі спадкодавцем та пропустила строк для прийняття спадщини.

Звертаючись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 9) та на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем її батьком ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявником в процесі розгляду справи надано докази на підтвердження факту її постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин другої, сьомої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником та оцінені судом.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.01.2019 року по справі №484/747/17, проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14.06.1991 року.

На підтвердження доводів про постійне проживання разом зі спадкодавцем своїм батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день його смерті за адресою: АДРЕСА_1 , заявником було надано суду довідку Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №02-271 від 27.03.2020 року, з якої вбачається, що у період з 01.01.2017 року по 25.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 було здійснено виклик служби ЕМД два рази до ОСОБА_2 - 25.02.2019 року та 19.03.2019 року.

Також, згідно пояснень свідків, допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що батько заявника - ОСОБА_6 проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , вони вели спільне господарство, позивач доглядала його, піклувалася про нього.

Крім того, як вбачається з договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 48 саме позивач ОСОБА_1 займалася похованням свого батька ОСОБА_6 .

Отже, оцінивши в сукупності встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у справі, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день його смерті, за адресою: АДРЕСА_1 .

Докази, які б спростовували обставину проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції при постановленні рішення повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам і дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради, в особі представника за довіреністю Голубенка Олександра Юрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 11 лютого 2022 року.