Справа № 656/652/21
Номер провадження 2/656/31/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Херсонської області в складі:

головуючий - суддя Ференц Р.І.,

секретар судового засідання - Неіло І.І.,

позивачка - ОСОБА_1 не прибула,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Іванівка Іванівського району Херсонської області в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.11.2021 року ОСОБА_1 звернулася в Іванівський районний суд Херсонської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2021 року у провадження судді Іванівського районного суду Херсонської області Ференц Р.І. передана дана справа.

Предметом позовної заяви є визнання права власності.

Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27.03.2002 року № 7-рп/2002, від 07.05.2002 року № 8-рп/2002, від 22.06.2004 року № 13-рп/2004.

Ч. 16 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з ст..28 ЦПК України підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст..30 ЦПК України.

У зв`язку з вище вказаним, справа підсудна Іванівському районному суду Херсонської області, оскільки ст.23 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.

Стислий виклад позиції сторін по справі.

Позиція особи, яка подала позов.

Позивачка у своєму позові зазначає, що 30.09.2021 року між нею та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики на суму триста п`ятдесят тисяч гривень. Умовами договору вона передала обумовлену суму. Відповідач, незважаючи на її звернення, грошових коштів не повернув. В забезпечення укладеного договору, відповідач передав в безоплатне користування на підставі договору позички нерухомого майна нежитлову будівлю магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами, яка складається з магазину, загальною площею 59,5 кв.м. під літерою «А1НК», кафе загальною площею 121,5 кв.м. під літерою «Б1НК», тарного складу загальною площею 5,8 кв.м. під літерою «В1НК», огорожа № 1, ганок № 2-3, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки на час звернення з позовом в суд договір позики відповідачем не виконано, вона вимушена в судовому порядку захистити своє порушене право.

Позиція відповідача.

Відповідач забезпечив самопредставництво. На адресу суду відповідач скерував відзив, яким визнав позов, в судовому засіданні додатково зазначив, що через поважні причини вимушений був позичити грошові кошти у відповідачки, станом на сьогоднішній день не взмозі повернути грошові кошти, оскільки така сума в нього відсутня, погоджується на стягненні спірного нерухомого майна в рахунок існуючої заборгованості.

Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивачкою 19.11.2021 року подано позовну заяву.

Позивачкою 19.12.2021 року подано заяву на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді на мобільний номер телефону.

Позивачкою 07.12.2021 року подано заяву про усунення недоліків.

Позивачкою 21.01.2021 року подано клопотання про перенесення підготовчого судового засідання для надання можливості додати уточнення до позовної заяви.

Позивачкою 28.01.2021 року подано заяву про доручення до справи письмових доказів.

Позивачка 10.02.2022 року заявила клопотання про слухання справи у її відсутність через сіменій причини, позов підтримує.

Від позивачки інших клопотань і заяв на адресу суду не надходило.

Відповідач 11.01.2022 року подав відзив на позовну заяву.

Інших клопотань і заяв відповідач на адресу суду не надсилав.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачці строк для усунення недоліків, роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали у визначений строк.

Ухвалою суду від 21.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено по справі підготовче судове засідання, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву, надіслання копії такого відзиву та доданих до нього документів позивачу суду, право подати зустрічний позов в строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення. Сторонам роз`яснено що суд має право вирішити спір за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 01.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, визначено дати судового засідання.

Судові засідання про справі призначалися 21.01.2022 року, 01.02.2022 року, 11.02.2022 року.

Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання сторони по справі, яка повідомлена належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду.

11.02.2022 року по справі проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів.

Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.)

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин.

24.09.2021 року між позивачкою і відповідачем приватним нотаріусом Херсонського районного нотаріального округу Херсонської області Левківським І.П. було посвідчено договір позички нерухомого майна - нежитлової будівлі магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами, яка складається з магазину, загальною площею 59,5 кв.м. під літерою «А1НК», кафе загальною площею 121,5 кв.м. під літерою «Б1НК», тарного складу загальною площею 5,8 кв.м. під літерою «В1НК», огорожа № 1, ганок № 2-3.

З часу укладення договору позички нерухомого майна по час вирішення позову в суді позивачка безоплатно і безперешкодно користується спірним нерухомим майном на підставі вказаного договору позички.

30.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики.

Відповідно до пункту 1 укладеного договору ОСОБА_1 , як позикодавець, передала ОСОБА_2 , як позичальнику, у власність грошові кошти в сумі триста п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок.

Відповідно до пункту 3 укладеного договору ОСОБА_2 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому у строк до 30.10.2021 року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою в повному обсязі.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, у випадку неповернення коштів, в пункті 6 договору було передбачено, і сторони узгодили, що ОСОБА_1 , як позикодавець, має право пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України або право позикодавця на звернення в судовому прядку шляхом визнання права власності у рахунок погашення заборгованості за цим договором на наступне майно, що належить позичальнику, а відповідачу по справі.

На підставі свідоцтва нежитлової будівлі магазину-кафе, виданого виконавчим комітетом Нововасилівської сільської ради Іванівського району Херсонської області 27.09.2002 року, відповідач є одноособовим власником нежитлової будівлі магазину-кафе.

Право власності на нежитлову будівлю магазину-кафе зареєстроване 31.08.2021 року за № 43745709 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 229.

Правовстановлюючими документами на нерухоме майно підтверджено, що відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами, яка складається з магазину, загальною площею 59,5 кв.м. під літерою « А1НК », кафе загальною площею 121,5 кв.м. під літерою «Б1НК», тарного складу загальною площею 5,8 кв.м. під літерою «В1НК», огорожа № 1, ганок № 2-3.

Нежитлова будівля магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами розташована на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1

Відповідачу право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі з кадастровим номером земельної ділянки :01:001:0033 належить на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 05.02.2001 року державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори Херсонської області Черниш Л.I. за реєстровим № 113, державного акту на право власності на землю серії ХС № 046028 виданого Нововасилівською сільською радою народних депутатів Іванівського району Херсонської області 09.04.2001 року.

Право власності на земельну ділянку за відповідачем зареєстровано 14.09.2021 року за № 44121780 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 229.

Позивачка з метою врегулювання договірних зобов`язань звернулася до відповідача з вимогою-претензією про здійснення до 08.11.2021 року повернення суми боргу за договором позики

01.11.2021 року відповідач отримав вимогу-претензію.

На час звернення з позовом в суд договір позики відповідачем не виконано.

Звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки та копією висновку про вартість земельної ділянки, виконана суб`єктом оціночної діяльності ПП ПКФ «Експерт» від 20.09.2021 року встановлено вартість нежитлової будівлі магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами, яка складається з магазину, загальною площею 59,5 кв.м. під літерою «А1НК», кафе загальною площею 121,5 кв.м. під літерою «Б1НК», тарного складу загальною площею 5,8 кв.м. під літерою «В1НК», огорожа № 1, ганок № 2-3 в розмірі 317205,00 гривень

Звітом про незалежну оцінку та копію висновку про вартість майна, виконана суб`єктом оціночної діяльності ПП ПКФ «Експерт» від 20.09.2021 року встановлено вартість земельної ділянки площею 0,0500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі з кадастровим номером земельної ділянки :01:001:0033 в розмірі та 28390,00 гривень

Згідно висновків про вартість спірного майна, загальна сума їх вартості складає 345595,00 грн. (317205, 00 + 28390,00 = 345595,00).

Оскільки відповідач умови договору позики належним чином не виконав, грошові кошти у визначений договором строк позивачці не повернув, унаслідок чого у відповідача за розрахунком з позивачкою утворилася заборгованість, не погоджуючись з діями відповідача, позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, оскільки визнання права власності на спірне майно за позивачкою як обраний спосіб захисту порушених прав є необхідним для набуття права власності на нього та розпорядження, оскільки вартість спірного нерухомого майна є співрозмірною з сумою боргу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 пояснила суду, що є дружиною відповідача, їй відомо що її чоловік позичив на підставі договору грошові кошти в сумі триста п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок, які станом на сьогоднішній день не взмозі повернути, у зв`язку з чим згідно договору в рахунок заборгованості підлягає до стягнення нежитлова будівля магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка площею 0,0500 га на якій розміщене нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Ствердила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, і спірне майно будівля магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка площею 0,0500 га набуті її чоловіком за час шлюбу. На таке майно вона не буде претендувати як на спільне сумісне майно подружжя, набуде за час шлюбу, з позовом звертатися не буде, погоджується з висунутим позовом. Окрім цього, свідок зазначила, що надала свою згоду на укладання чоловіком договору в заяві 24.09.2021 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Херсонського районного нотаріального округу Херсонської області 24.09.2021 року за реєстровим №809.

Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обгрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

При ухваленні рішення відповідно до вимог ст..17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст..9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст..13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Також суд приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).

В свою чергу суд встановив, що предметом спору є визнання права власності, як спосіб захисту порушених прав позивачки.

Приймаючи до розгляду даний позов і вирішуючи спір, суд дотримувався принципу доступу до правосуддя, оскільки надмірний формалізм до форми та змісту позовної заяви порушує право особи, на доступ до правосуддя. Так, у справі Перез де Рада Каванілес до Іспанії від 28.10.1998 року (§49, заява № 28090/95) ЄСПЛ визнав, що фактично суворе застосування національними судами процесуального правила позбавило заявника права доступу до суду. При застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (§29 рішення ЄСПЛ у справі Вальчілі до Франції від 26.07.2007 року, заява № 35787/03).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст..1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст..1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст..1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Конституцією України передбачено захист права власності.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст..55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом ст..ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У ст..11 ЦК України вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, згідно вимог ст..509 ЦК України.

Така заява подана у відповідності до вимог ст. 19 ЦПК України оскільки суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин і цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку окремого провадження.

Відповідно до положень ст. ст.16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її право порушене зі сторони відповідача, добровільно виконати умови договору в частині повернення грошових коштів відповідач відмовляється з причин відсутності у нього грошових коштів.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вказаною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У ст.334 ЦК України закріплено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.392 ЦК України суд підтверджує наявне право в разі, якщо його хтось заперечує або не визнає.

Судом встановлено, що позивачка на законних підставах і правах, на підставі укладеного договору позички нерухомого майна, який нотаріально посвідчений, володіє та користується спірним майном. Між сторона укладено договір позички грошових коштів, які позичальником, а в даній справі відповідачем, в обумовлений договором строк не повернуті і в забезпечення такого договору передано нерухоме майно.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства в аспекті п.6 ст.3 ЦК України є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Матеріалами справи, а також поясненнями відповідача встановлено, що відповідач, отримавши грошові кошти, припустився до недобросовісних правовідносин, оскільки такі кошти не повернув.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч.1 т. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності з вимогами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За положеннями ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У чю1 ст.179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (ст.181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Позивачка ОСОБА_1 свої зобов`язання виконала у повному обсязі, а ОСОБА_2 відповідно до умов договору зобов`язувався у визначений договором строк повернути кошти.

У судовому засіданні відповідач визнав ту обставину, що ним не повернуто грошові кошти, оскільки такі у нього відсутні, а тому не заперечив проти залишення у власності його нерухоме майно, яке є співмірним отриманій сумі грошових коштів.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у ст.190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (п.98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; п.22 рішення ЄСПЛ від 10.03.2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; п.74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02.03.2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 року у справі № 6-129цс14 викладено правову позицію, що згідно з положеннями ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки ( ч.1 ст.190 ЦК України). Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Новостворене нерухоме майно стає об`єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб`єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб`єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно. Захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі ст.392 ЦК України. При цьому рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права.

Крім того, аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-160цс16, що відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23.10.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13.12.1984 року).

Відповідно до п.п. 21,24 рішення від 01.06.2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30.01.2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

В даному випадку позивачка, виконавши зі своєї сторони зобов`язання, була впевнена і мала законні очікування, що грошові кошти їй будуть повернуті в обумовлені строки і розміри. Однак при порушенні її права, звернувшись в суд за захистом свого порушено права, бажає набути право власності на нерухоме майно, і в такий спосіб її право буде відновлено.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у ст.16 ЦК України.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

ОСОБА_1 з посиланням на вимоги статті 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно, яке є співмірним до суми переданих грошових коштів в розмірі 350000,00 грн, що вбачається згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та копією висновку про вартість земельної ділянки, а також Звіту про незалежну оцінку та копію висновку про вартість майна, виконані суб`єктом оціночної діяльності ПП ПКФ «Експерт» від 20.09.2021 року, загальна сума їх вартості складає 345595,00 грн. (317205, 00 + 28390,00 = 345595,00).

Тобто в цьому випадку вимога про визнання права власності заявлена на підтвердження реальності його існування.

Позивачка має обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію захисту свого майнового права - отримання права власності на спірне нерухоме майно відповідача.

Визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони. Позивачка не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки відповідача.

Суд погоджується про необхідність захисту майнового права ОСОБА_1 в судовому порядку в обраний нею спосіб, оскільки за обставинами справи позивачка набула майнове право на спірне нерухоме майно, яке є співмірним за вартістю переданій сумі грошових коштів, проте позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити право власності на себе.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 може звернутися до суду з позовом про зобов`язання виконати умови договору. Разом з тим такий спосіб захисту права власності, на думку суду, не буде ефективним

Окрім цього судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснено всі заходи щодо поновлення своїх прав у зобов`язальному правовідношенні, водночас такого захисту вона не отримала.

Позивачка позбавлена іншого способу реалізувати свої порушені права, ніж визнання цього права в судовому порядку, а тому обраний нею спосіб судового захисту у спірних правовідносинах є ефективним, універсальним і застосовним до спірних правовідносин. Спосіб захисту права власності, передбачений ст.392 ЦК України, є таким, що найбільш повно відновлює порушені права позивачки.

Судом при вирішенні даного спору враховано те, що відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Термін "суд" може поширюватися на органи, які розглядають обмежене коло специфічних питань, якщо такий орган забезпечений відповідними гарантіями, однією із яких відповідно до п.95 рішення Європейського суду з прав людини "Рінгайсен проти Австрії" від 16.07.1971 року є те, що процес у таких органах має забезпечувати виконання гарантій справедливого судочинства.

З огляду на наведене те, що позивачкою на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються її вимоги, а відповідач не спростував правомірність своїх дій, враховуючи в сукупності докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.

Судові витрати в цій справі складаються з судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В поданому позові позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати.

Вимогами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Однією з основних засад цивільного судочинства, згідно вимог п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Окрім цього, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

З позовної вимоги вбачається, що позивачка просить стягнути судовий збір, який був нею оплачений у зв`язку з подачею позовної заяви.

Згідно долученого оригіналу квитанції № 46 від 19.11.2021 року вбачається, що позивачкою в Іванівському відділенні АТ «Ощадбак» було оплачено судовий збір у сумі 4408,00 грн за подання до суду позовної заяви.

За таких обставин суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4408 гривень судового збору за подання позовної заяви.

Керуючись ст.ст.2-5,10,12,19,23,27,28,76-81,95,258,259,263-265,268,272,273 ЦПК України, ст..ст.177,190,392,526,527-530,626,629 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю магазину-кафе з надвірними будівлями та спорудами, що складається з: магазину, загальною площею - 59,5 кв.м. який позначений літерою «А1НК», кафе, загальною площею - 121,5 кв.м. яке позначене літерою «Б1НК», тарний склад, загальною площею - 5,8 кв.м. який позначений літетою «В1НК», огорожа № 1, ганок № 2-3 та земельну ділянку на якій вона розташована, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею - 0,0500 гектара, цільове призначення: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, склад угідь: 0,0500 га - земля під соціально-культурними об`єктами, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0033.

Визнати дійсним договір позики, укладений 30.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4408 гривень судового збору за подання позовної заяви.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду через Іванівський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивачка: ОСОБА_1

місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий 05.12.2000 року Іванівським РВ УМВС України в Херсонській області; РНОКПП (для фізичних осіб): НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2

місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 30.05.1997 року Іванівським РВ УМВС України в Херсонській області; РНОКПП (для фізичних осіб): НОМЕР_4

Повний текст судового рішення складено 21.02.2022 року.

Суддя Р.І. Ференц