Постанова

Іменем України

14 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 442/10/20-ц

провадження № 61-18146св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Тетяна Іллівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ; третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т. І., про усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що вона, ОСОБА_1 ,

а її батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Її рідна сестра - ОСОБА_6 , а син сестри - ОСОБА_7 .

ОСОБА_1 вказувала, що її сестра ОСОБА_6 хворіла, вчилася

в університеті у м. Львові, а потім працювала у проектному інституті, часто перебувала у відрядженнях, а тому вона повністю займалася вихованням та утриманням свого племінника - ОСОБА_7 , проживав з нею постійно. Крім того, були зареєстровані за однією адресою та перебували на черзі

на отримання житлової площі. У 80-ті роки їм надали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У 1999 році її племінник - ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_2 , вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки у 2007 році у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані її сестра та племінник, то вони з сім`єю вирішили приватизувати квартиру, вона особисто помогла оформити відповідні документи на право власності, тобто у власності її сестри - ОСОБА_6 та племінника - ОСОБА_7 перебувала зазначена квартира.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її сестра - ОСОБА_6 померла. Позивач зазначала, що до смерті її доглядала, а потім займалась похованням. За життя ОСОБА_6 постійно наголошувала на тому, що квартира, розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , є власністю їхньої сім`ї і хотіла оформити право власності за нею, але за станом здоров`я не встигла цього зробити. ЇЇ племінник - ОСОБА_7 прийняв й оформив

спадщину лише у 2017 році, так як не мав коштів, а вона йому допомогла

у переоформленні.

У 2012 році ОСОБА_2 поїхала працювати до Російської Федерації, а згодом туди поїхав і ОСОБА_7 . Увесь цей, час вона особисто здійснювала догляд за вищевказаною квартирою, за власні кошти оплачувала комунальні послуги.

У липні 2019 року її племінник - ОСОБА_7 приїхав додому у м. Дрогобич, мав незадовільний зовнішній вигляд, що свідчив про тяжку та тривалу хворобу. Вона за власні кошти відвезла його до медичного закладу на обстеження та після пройдених аналізів у нього виявили рак 4-го ступеня.

Позивач зазначала, що купувала усі необхідні ліки, що були призначені лікарем, робила все можливе, щоб полегшити фізичну біль племіннику, постійно була з ним, готувала перші страви, оскільки він не міг їсти інші продукти. ОСОБА_7 дізнався про свою хворобу та мав намір скласти заповіт на квартиру на її ім`я, оскільки за волею його матері та його самого спірна квартира належала їхній сім`ї, але зробити цього не зміг, оскільки відповідачка умисно сховала від нього паспорт громадянина України, а без документів оформити заповіт неможливо. На його особисте прохання до відповідача повернути йому паспорт України, остання відмовилася. Вона

не могла його покласти на лікування до лікарні, так як у нього не було паспорта, лікарі відмовлялися. У такий спосіб відповідачка чинила умисні перешкоди і унеможливила складення племінником заповіту, тобто впливала на волевиявлення спадкодавця.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її племінник - ОСОБА_7 помер.

ОСОБА_1 зазначала, що після смерті її племінника - ОСОБА_7 виникла проблема, яка полягала у тому, що вона не змогла його поховати, оскільки паспорта громадянина України у нього не було. Відповідачці було достеменно відомо про хворобу померлого, так як вона з ним проживала і працювала на одній роботі, при цьому не відвела його до лікаря, не помагала йому, а навпаки заставляла працювати на роботі без жодного вихідного.

Позивач вважала, що зі спадкодавцем вона проживала однією сім`єю, була пов`язана спільним побутом, мала взаємні права і обов`язки, а тому у неї виникла необхідність звернутися до суду із позовом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_9 просила суд усунути ОСОБА_2 , спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 ; визнати за нею, спадкоємцем третьої черги за законом, право на спадкування всього спадкового майна після смерті

ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 12 жовтня 2020 року у складі судді Гарасимків Л. І. позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 , спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_7 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , спадкоємцем другої черги за законом, право на спадкування всього спадкового майна після смерті племінника ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довела належними та допустимими доказами наявність правових підстав для задоволення позову, так як піклувалась про спадкодавця, який останні місяці свого життя потребував постійного медичного догляду, здійснювала постійний щоденний догляд за своїм племінником, з огляду на наявність у спадкодавця важкої хвороби, займалась похованням спадкодавця. ОСОБА_2 умисно ухилялася від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто її ухилення було пов`язане з винною поведінкою останньої, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2020 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем

не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцеві, як і не доведено перебування у безпорадному стані спадкодавця, а саме те, що за станом здоров`я не міг сам себе забезпечувати

і потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_7 працював, сплачував податки, звільнився з роботи 02 липня 2019 року. Згідно медичної документації, хворобу було діагностовано у ОСОБА_7 на початку липня 2019 року, проте не підтверджено безпорадного стану спадкодавця. Суд посилався на відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано цивільну справу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідно до статей 76,

77 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог вона надала суду необхідні докази. Вона здійснювала постійний догляд за спадкодавцем, якого він потребував після виявлення тяжкої хвороби, надавала іншу допомогу, несла тягар з утримання його майна, після смерті її племінника займалася його похоронами. Його дружина - ОСОБА_2 не давала спадкодавцю спілкуватися з родичами, перешкоджала наданню йому кваліфікованої медичної допомоги, повністю відокремила його від спілкування з людьми, тобто умисно перешкоджала спадкодавцю скласти заповіт на інших осіб, оскільки сховала паспорт громадянина України. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги відповідну судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду, яку вірно врахував суд першої інстанції.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У грудні 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначено, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_7 є племінником позивача, ОСОБА_1 .

У 1999 році ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_2 , а у 2012 році подружжя виїхало до Російської Федерації.

ОСОБА_7 на праві власності належала квартира по АДРЕСА_1 , згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 травня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р. В. серія № 443

(том 1, а. с. 25).

Із трудового договору від 10 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_7 працював комплектувальником меблів у мебельному цеху у Московській області Російської Федерації (том 1, а. с. 161).

Згідно страхового полісу від 04 вересня 2018 року № 00356627 ОСОБА_7 був учасником добровільного медичного страхування Російської Федерації «Формула здоров`я. Трудовий мігрант» (том 1, а. с. 160).

Відповідно даних ультразвукового обстеження проведеного 04 липня 2019 року та 05 липня 2019 року у комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський онкологічний регіональний лікувально-діагностичний центр» у пацієнта ОСОБА_7 виявлено ехоознаки асциту, вогнищеві утворення у печінці розміром до 3-8,5 см (том 1, а. с. 43-44).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 47 років, згідно з свідоцтвом про смерть, виданого 18 липня 2019 року Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, серія НОМЕР_1 , актовий запис

№ 441 (том 1, а. с. 51).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржене судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до статті 1259 ЦК України черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину.

Фізична особа, яка є спадкоємцем наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, з метою вирішення питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Підставами для задоволення позову про зміну черговості спадкування є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг;

2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири;

4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову в цій частині, необхідна одночасна наявність усіх п`яти зазначених обставин.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено,

що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги,

її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 17 жовтня 2018 року в справі № 200/21452/15-ц (провадження

№ 61-18578св18), від 30 травня 2019 року в справі № 346/1178/17 (провадження № 61-48393св18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з урахуванням наведених норм матеріального права та поданих сторонами доказів, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, винної поведінки останньої, а також потребу спадкодавця у такій допомозі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 89,

263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції частини п`ятої статті 1224 ЦК України, а також неврахування правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2020 року у справі № 591/1405/18-ц (провадження № 61-7786св19)

безпідставні, оскільки у наведеній справі різні фактичні обставини

й доведення позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції

не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць