Справа № 348/201/20
Провадження № 22-ц/4808/283/22
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Пацаган В.В.,

за участю представника апелянта

адвоката Мадриги О.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Гураша М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мадриги Олександра Сергійовича на рішення Надвірнянського районного суду від 11 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Міськевич О.Я. в м. Надвірна, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивувала тим, що 12 листопада 2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Після укладення шлюбу вони проживали в будинку чоловіка у с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області. 01 травня 2019 року вона разом із сином перейшла проживати до своїх батьків у с. Камінне Надвірнянського району Івано-Франківської області. 13 січня 2020 року вона подала позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина. Про добровільний поділ майна, що є їхньою з відповідачем спільною власністю, згоди досягнуто не було.

Вказала, що за час шлюбу ними було внесено покращення до житлового будинку, в якому вони проживали, а саме: здійснено перекриття даху будинку вартістю 24 000 грн, встановлено парове опалення вартістю 13 000 грн, встановлено пластикові вікна вартістю 1 800 грн, постелено підлогу в кімнатах вартістю 4 000 грн, зроблено євроремонт у двох кімнатах вартістю 15 000 грн, встановлено бойлер вартістю 1 600 грн, поставлено огорожу вартістю 24 000 грн. Таким чином внесено покращення на загальну суму 83 400 грн.

Також за період шлюбу ними придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: телевізор вартістю 3 000 грн, пилосос вартістю 630 грн, цифровий фотоапарат вартістю 1 000 грн, пральну машину «Самсунг» вартістю 2 930 грн, холодильник вартістю 9 700 грн, диван вартістю 5 700 грн, шафу-купе вартістю 8 100 грн, ліжко дерев`яне вартістю 3 000 грн, плеєр вартістю 600 грн, пилосос вартістю 800 грн, стабілізатор вартістю 600 грн, кований світильник вартістю 1 000 грн, пароварку вартістю 1 000 грн, блендер вартістю 80 грн, електроплиту вартістю 280 грн, вагу «Оріон» вартістю 200 грн. Таким чином придбано майна на загальну суму 38 620 грн.

Також вона особисто вишила бісером чотири картини, вартість яких їй невідома. Окрім того, відповідач володіє вантажним автомобілем та джипом, вартість яких їй також не відома, але які набуті за спільні кошти, що формувалися в результаті спільної праці. Все вищезазначене майно знаходиться за місцем проживання відповідача. Всього ними придбано спільного майна на суму 122 020 грн.

Посилаючись на наведене, позивачка просила поділити спільне майно, присудивши їй грошову компенсацію за її частку в розмірі 61 000 грн; виділити в натурі чотири картини, вишитих бісером; стягнути з відповідача на її користь 61 000 грн в порядку компенсації за половину вартості майна та судові витрати в розмірі 840 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нажите в шлюбі майно, а саме: холодильник вартістю 9 700,00 грн, кований світильник вартістю 1 000,00 грн, телевізор вартістю 3 000,00 грн, пилосос вартістю 630,00 грн, цифровий фотоапарат вартістю 1 000,00 грн, пральну машину «Самсунг» вартістю 2 930,00 грн, плеєр вартістю 600,00 грн, стабілізатор вартістю 600,00 грн, пилосос вартістю 800,00 грн, пароварку вартістю 1 000,00 грн, блендер вартістю 80,00 грн, електроплитку вартістю 280,00 грн, вагу «Оріон» вартістю 200,00 грн, палас вартістю 500,00 грн, три картини, вишиті бісером, а всього майна на загальну суму 22 320,00 грн.

Виділено ОСОБА_2 наступне майно: телевізор вартістю 3 000,00 грн, пилосос вартістю 630,00 грн, цифровий фотоапарат вартістю 1 000,00 грн, пральну машину «Самсунг» вартістю 2 930,00 грн, плеєр вартістю 600,00 грн, стабілізатор вартістю 600,00 грн, пилосос вартістю 800,00 грн, пароварку вартістю 1 000,00 грн, блендер вартістю 80,00 грн, електроплитку вартістю 280,00 грн, вагу «Оріон» вартістю 200,00 грн, палас вартістю 500,00 грн, три картини, вишиті бісером, а всього майна на загальну суму 11 620,00 грн.

Виділено ОСОБА_1 наступне майно: холодильник вартістю 9 700,00 грн, кований світильник вартістю 1 000,00 грн, а всього майна на загальну суму 10 700,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840,80 грн сплаченого судового збору.

В решті вимог позову відмовлено.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мадрига О.С. на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що будинок, в якому сторони проживали після укладення шлюбу, був у занедбаному стані. Позивачка та її чоловік працювали в магазині будівельних матеріалів, який належав батькам відповідача, у вільний час вона працювала на інших роботах, обслуговувала весілля, працювала в кафе. Декілька разів вона їздила на сезонні роботи в Польщу. Зароблені кошти, включаючи 40 000 грн, отриманих при народжені дитини, позивачка вклала в ремонт будинку та придбання необхідних речей. Повернувшись з Польщі у 2018 році, вона за зароблені кошти придбала металочерепицю для перекриття даху будинку. Через батька чоловіка, ОСОБА_4 , позивачка замовила та оплатила готівкою пластикові вікна, матеріали для опалення будинку та дошки для дерев`яної підлоги. ОСОБА_4 - батько відповідача замовляв матеріали для проведення ремонтних робіт, а тому, відповідно, на його ім`я виписувались накладні, однак оплата здійснювалася за кошти позивачки та її чоловіка. Всього ними було придбано спільного майна на суму 122 020 грн. Доказів того, що батьки відповідача оплачували придбання товарів, меблів та будівельних матеріалів, крім накладних на ім`я батька відповідача, не надано.

На думку представника апелянта, суд безпідставно прийняв вказані накладні до уваги, оскільки вони не являються платіжними документами, а лише вказують на назву товару, хто замовляє та його вартість. Участь батька відповідача у замовленні товарів чи будівельних матеріалів не створює для нього права власності на це майно. Таким чином, без доказів про оплату та на підставі показів заінтересованих свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батьків відповідача), суд виключив із спільної сумісної власності подружжя більшу частину майна, заявленого у позові. При цьому, суд перекрутив покази свідка ОСОБА_6 (сестри позивачки), яка підтвердила факт надання готівки батькові відповідача її сестрою. Не взявши до уваги доводи позивачки та надавши явну перевагу доводам відповідача, суд порушив принцип змагальності сторін та право позивачки на неупереджений розгляд справи.

З наведених мотивів представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що проживаючи з ним у шлюбі, позивачка фактично ніде не працювала та ніяких коштів в сімейний бюджет не приносила, а тому твердження її представника про те, що вона працювала в магазині його батьків та на інших роботах, є надуманими та не підтверджені жодними доказами. Також позивачка лише один раз, не більше двох місяців, перебувала на заробітках в Польщі і згідно її пояснень всі зароблені кошти вона залишила у своїх батьків, хоча за такий короткий період вони не могли бути значними. В більшості випадків він перебивався поодинокими заробітками, а також допомагав батькам, які взамін щомісячно виділяли їм у сімейний бюджет по дві-три тисячі гривень. Вказані кошти витрачалися ними в основному на придбання одягу, продуктів харчування та інші потреби сім`ї. За період шлюбу ними дійсно було придбано певне рухоме майно, а саме: телевізор, два пилососи, цифровий фотоапарат, пральну машину «Самсунг», холодильник, плеєр, стабілізатор, кований світильник, пароварку, блендер, електроплиту та вагу «Оріон». Також ними було придбано палас вартістю 500 грн, хоча позивачка і не вказала дану річ в позовній заяві. Зазначені обставини він визнавав та не заперечував щодо поділу вказаного майна. Разом з тим, придбання решти зазначеного в позовній заяві майна, а також внесені покращення до житлового будинку були здійснені та оплачені його батьками, що підтверджується наданими ним доказами. Відтак, ні він, ні позивачка жодного відношення до вказаного майна не мають. Твердження позивачки про те, що нібито вона передавала його батькові кошти на придбання будівельних матеріалів та оплату виконаних робіт, з`явилися лише після представлення ним документів про придбання таких його батьком. При цьому, сестра позивачки ОСОБА_6 не могла цього бачити, оскільки такого не було, а тому суд правильно визнав її покази неналежним та недопустимим доказом.

У зв`язку з наведеним, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав з наведених у ній мотивів, просив її задоволити.

Відповідач та його представник скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Встановлено, що сторони 12 листопада 2011 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Зеленської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №15 (а.с. 5).

В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після укладення шлюбу сторони проживали в будинку, належному батькові відповідача ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт належності домоволодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою, батькові відповідача підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №204377311 від 17 березня 2020 року; копією виписки з погосподарської книги №4 Зеленської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, виданої 27 лютого 2020 року за №305; копією технічного паспорта на будинок з господарськими будівлями та спорудами від 28 лютого 2020 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 47-48, 50-52).

З травня 2019 року позивачка разом із сином почали проживати в будинку її батьків, що в с. Камінне Надвірнянського району Івано-Франківської області. Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Обгрунтовуючи позов про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_2 вказувала, що за час шлюбу з відповідачем ними було внесено покращення до житлового будинку, в якому вони проживали, на загальну суму 83 400 грн, а також придбано рухоме майно на загальну суму 38 620 грн. Крім того, нею були вишиті бісером чотири картини, вартість яких їй не відома. Всього ними придбано спільного майна на суму 122 020 грн, яке вона просила поділити, присудивши їй грошову компенсацію за її частку в розмірі 61 000 грн та виділивши їй чотири картини вишиті бісером.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що сторонами за час шлюбу придбано за спільні кошти рухоме майно, а саме: холодильник вартістю 9 700 грн, кований світильник вартістю 1 000 грн, телевізор вартістю 3 000 грн, пилосос вартістю 630 грн, цифровий фотоапарат вартістю 1 000 грн, пральну машину «Самсунг» вартістю 2 930 грн, плеєр вартістю 600 грн, стабілізатор вартістю 600 грн, пилосос вартістю 800 грн, пароварку вартістю 1 000 грн, блендер вартістю 80 грн, електроплитку вартістю 280 грн, вагу «Оріон» вартістю 200 грн, палас вартістю 500 грн, три картини, вишиті бісером, а всього майна на загальну суму 22 320 грн. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідно до вимог статті 71 СК України підлягає поділу між сторонами в натурі.

Щодо решти рухомого майна (дивана вартістю 5 700 грн, шафи-купе вартістю 8 198 грн, ліжка дерев`яного вартістю 8 000 грн) та внесення покращення до житлового будинку на загальну суму 83 400 грн, то відповідачем належними та достатніми доказами спростовано презумпцію права спільної власності подружжя на вказане майно та внесення покращення до житлового будинку, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 71 СК України.

Відповідно до частин першої та другої зазначеної статті, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторонами за час шлюбу придбано за спільні кошти рухоме майно, а саме: холодильник вартістю 9 700 грн, кований світильник вартістю 1 000 грн, телевізор вартістю 3 000 грн, пилосос вартістю 630 грн, цифровий фотоапарат вартістю 1 000 грн, пральну машину «Самсунг» вартістю 2 930 грн, плеєр вартістю 600 грн, стабілізатор вартістю 600 грн, пилосос вартістю 800 грн, пароварку вартістю 1 000 грн, блендер вартістю 80 грн, електроплитку вартістю 280 грн, вагу «Оріон» вартістю 200 грн, палас вартістю 500 грн, три картини, вишиті бісером, а всього майна на загальну суму 22 320 грн.

Вказане майно є предметом поділу згідно позовної заяви позивачки, обставини придбання цього майна під час шлюбу за спільні кошти подружжя визнані відповідачем, вартість майна відповідачем не оспорюються, а тому суд, з урахуванням вимог частини першої статті 82 ЦПК України та положень частини першої статті 71 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами в натурі.

В позовній заяві позивачка вказувала, що нею та відповідачем також придбано диван вартістю 5 700 грн, шафу-купе вартістю 8 198 грн, ліжко дерев`яне вартістю 8 000 грн та внесено покращення до житлового будинку, в якому вони проживали, на загальну суму 83 400 грн, однак матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували вказані твердження позивачки.

Під час розгляду справи відповідачем спростовано належність вищезазначеного майна до спільного майна подружжя .

Так, згідно копії накладної від 10 жовтня 2018 року, батьком відповідача ОСОБА_4 здійснено купівлю дивана в кількості 1 шт. в підприємця ОСОБА_7 вартістю 5 700 грн (а.с. 28).

Відповідно до копії накладної №2 від 16 квітня 2016 року, ОСОБА_4 здійснено купівлю ліжка в кількості 1 шт. в підприємця ОСОБА_7 вартістю 8 000 грн (а.с. 36).

З копій видаткових накладних № СПД-009605 від 11 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 було здійснено замовлення на виготовлення шафи-купе, за що сплачено 3 300 грн та 4 898 грн. Платник - замовник ОСОБА_4 (а.с. 29-30).

Згідно з копією акту здачі-приймання виконаних робіт від 05 липня 2017 року до договору №18, укладеного між ТОВ «Вестбуд плюс» в особі директора Кузюка М.В., як виконавцем, та батьком відповідача ОСОБА_4 , як замовником, підписанням даного акту сторони підтвердили, що виконавець виконав, а замовник прийняв роботи із внутрішнього поточного ремонту будівлі за адресою: АДРЕСА_2. Винагорода виконавця за виконання робіт складає 7 200 грн (а.с. 23).

З копії видаткової накладної № РН-0000112 від 20 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 здійснено замовлення в постачальника СПД ОСОБА_8 на виготовлення вікна металопластикового в кількості 2 шт. на загальну суму 1 900 грн. Платник - замовник ОСОБА_4 (а.с. 24).

Також з копії видаткової накладної № РН-0057 від 12 червня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 здійснено замовлення в постачальника СПД ОСОБА_8 , «ІНФОРМАЦІЯ_2», на поставку бойлера 80 л в кількості 1 шт. вартістю 1 660 грн. Платник - замовник ОСОБА_4 (а.с. 25).

З копії накладної №64 від 15 вересня 2017 року та копії квитанції до прибуткового касового ордера №48 від 15 вересня 2017 року вбачається, що підприємцем ОСОБА_9 відпущено замовнику ОСОБА_4 дошку підлогову в кількості 21 м.кв, за що ОСОБА_4 оплачено 3 255 грн. Оплату здійснено готівкою (а.с. 26-27).

Згідно копії видаткової накладної №290118 від 29 січня 2018 року, ОСОБА_4 здійснено замовлення в постачальника-підприємця ОСОБА_10 , магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3», на придбання металочерепиці марки Монтерей-3009 в кількості 312,36 м.кв, а також аксесуарів та ізоляційних матеріалів до неї на загальну суму 97 400,08 грн. Оплату за товари здійснено готівкою (а.с. 32).

Також згідно з копіями видаткових накладних №2911-1 від 29 листопада 2016 року та №0704-3 від 07 квітня 2016 року, ОСОБА_4 здійснено замовлення в постачальника-підприємця ОСОБА_10 , магазин «ІНФОРМАЦІЯ_3», на придбання металопрофілів марки Т-14 №8017 в кількості 55,68 м.кв та марки т-14 в кількості 43,15 кв.м, а також аксесуарів до них на суми 8 340 грн та 10 952,80 грн. Оплату за товари здійснено готівкою (а.с. 34-35).

З копії видаткової накладної № РН-0057 від 19 вересня 2017 року вбачається, що одержувачем ОСОБА_4 здійснено замовлення в постачальника СПД ОСОБА_11 на придбання матеріалів для парового опалення на загальну суму 13 216 грн. Оплату здійснено готівкою. Платник-замовник ОСОБА_4 (а.с. 33).

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку зазначеним доказам та з урахуванням встановлених обставин дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна в цій частині.

Доводи представника апелянта про те, що ОСОБА_4 був лише замовником вищезазначеного майна та матеріалів, а оплата здійснювалася за кошти позивачки та її чоловіка, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а відтак, є голослівними.

Фактично, як пояснив представник апелянта, суд наявні у справі докази щодо внесених покращень до будинку необґрунтовано відніс на користь батьків відповідача, тоді як такі свідчать про оплату здійснену подружжям. Однак, на підтвердження таких доводів сторона доказів не представила. Твердження про наявні заробітки позивачки та чоловіка не підтверджено жодними доказами, незважаючи на те, що судом роз`яснювалося право їх представлення.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийняв до уваги накладні на меблі та матеріали, надані відповідачем, які не являються платіжними документами, а лише вказують на назву товару, хто замовляє та його вартість, також є необґрунтованими, оскільки позивачкою та її представником жодними доками не спростовано, що батько відповідача лише брав участь у замовленні товару, а оплата здійснювалася за кошти позивачки та її чоловіка.

В частині поділу рухомого майна, заперечення апелянта зводяться до того, що підтвердив у судовому засіданні представник апелянта, що позивач не бажала реального поділу майна, а вимагала грошової компенсації. Однак, з огляду на вимоги статті 71 СК України - майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, тоді як підстав для стягнення в спірному випадку грошової компенсації за свою частку, остання не вказала та доказів не представила.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мадриги Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Максюта І.О.