КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1280/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі голови правління Власенка Михайла Валерійовича про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, визнання відсутності заборгованості за кредитним договором, визнання недійсною кредитної угоди та визнання відсутності заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року,

встановив:

у жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір, укладений між ним та ПАТ «Ідея Банк» 21 квітня 2017 року, а також угоду про відкриття кредитної лінії, укладену між ним та відповідачем 21 червня 2017 року, посилаючись на те, що вони були укладені з порушенням вимог чинного законодавства. Крім того, позивач просив визнати відсутність у нього заборгованості за вказаними договорами.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 21 квітня 2017 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ним було отримано кредит в розмірі 25 000 грн. 21 червня 2017 року між ним та відповідачем також було укладено угоду про відкриття кредитної та обслуговування кредитної картки. Зазначав, що у вересні 2017 року його картку було незаконно заблоковано, внаслідок чого ним було виявлено, що укладені договори є недійсними з підстави використання банком аналога власноручного підпису та фотокопії відтиску печатки банку. Він звертався до банку з пропозиціями переукласти договір з дотриманням норм законодавства, однак відповіді не отримав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони при укладенні договорів досягли згоди щодо їх істотних умов, а позивачем не надано доказів їх недійсності. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.11, 202, 203, 204, 215, 216, 235, 638, 1048-1052, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів».

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що оспорювані договори були укладені внаслідок помилки банку, а саме підписання договору за допомогою аналогу підпису та фотокопії печатки банку, що ним погоджено не було. Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

При зверненні до суду з позовом, позивачем було надано світлокопії Кредитного договору № ВОЗ.293.70377 від 21 квітня 2017 року, Угоди С13.177.73081 про відкриття кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 21 червня 2017 року разом із заявою № С13.177.73081 про акцепт публічної оферти «ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З наданих до суду першої інстанції світлокопій Кредитного договору та Угоди про відкриття кредитної лінії неможливо встановити, що від імені банку їх було укладено за допомогою аналогів власноручного підпису та відтиску печатки, а доводи скаржника про надання йому заднім числом, тобто вже після укладення кредитного договору, заяви про акцепт публічної оферти «ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідна заява датована 21 червня 2017 року та надана позивачеві перед укладенням Угоди про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. За таких обставин підстави вважати, що оспорювані правочини були вчинені з порушенням їх письмової форми, відсутні.

Доводи скаржника про те, що блокування банком його кредитної картки свідчить про одностороннє припинення Договору зі сторони банку не узгоджуються з доводами позивача про те, що кредитні договори є недійсними.

Твердження скаржника про помилковість висновків суду щодо беззаперечного акцепту ним оферти банку також спростовуються матеріалами справи, оскільки позивач визнав отримання кредитних коштів (готівкою та шляхом використання кредитної картки), не заперечував часткове виконання ним своїх зобов`язань з повернення коштів. Саме по собі подання позивачем заяв щодо переукладення кредитного договору, що на його думку свідчить про його невизнання письмовою форми укладеного договору, про недійсність правочинів не свідчить.

Доводи апелянта про те, що суд не дослідив рух коштів на рахунках позивача, зокрема щодо зникнення коштів та збільшення розміру заборгованості, є безпідставними, оскільки відповідні факти не є предметом доказування у даній справі.

Також неспроможними є і доводи ОСОБА_1 про те, що суд не встановив факту порушення відповідачем законодавства про банківську таємницю, зокрема шляхом передачі права вимоги ТОВ «Укрборг», оскільки в даній справі предметом розгляду є позовні вимоги про визнання недійсними кредитних договорів, укладених між позивачем та відповідачем, тоді як будь-які інші договори, в тому числі щодо передачі права вимоги до боржника іншим особам в даному провадженні не розглядались.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

В пункті 1 статті 6 Конвенції на суди покладено обов`язок давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 рок - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 16 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді