Провадження №2/592/56/22

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі головуючого судді Корольової Г.Ю., за участю секретаря судового засідання Панасовської В.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Флюр Є.П., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумського національного аграрного університету про визнання неправомірними, дискримінаційними дій та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

10.12.2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом і свої вимоги мотивує тим, що вона з 01 липня 1996 року перебуває з відповідачем у трудових відносинах. З 06 жовтня 2021 року по 11 грудня 2021 року відповідно до наказів ректора в Сумському національному аграрному університеті освітній процес здійснюється за дистанційною формою, з викладанням дисциплін в дистанційному режимі відповідно до розкладу занять у форматі відео-конференції з використанням програм, які забезпечують візуальний зв`язок (Zoom, Skype та ін.). З 10 листопада 2021 року, всупереч умовам укладеного 01 вересня 2021 року контракту, була відсторонена від роботи з припиненням нарахувань і виплати заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19. Посилаючись на вимоги ст.ст. 2-1, 5-1, 9, 21, 32, 46, 233 КЗпП України, ст.ст. 3, 8, 19, 21, 22, 24, 27, 28, 32, 34, 43, 46, 55, 59, 64, 68, 124Конституції України, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закон України «Про правовий режим надзвичайного стану» позивач не згодна із винесеним наказом. Вказує, що такими діями її змушують робити щеплення і порушують її права на працю та вимоги Закону України «Про оплату праці». Зазначає, що вона не робила щеплення від Covid-19, оскільки її релігійне віросповідання не дозволяє їй приймати участь в експериментальних клітинних дослідженнях, які можуть поставити її життя та життя її колег у небезпеку. Примушування до участі в медичному експерименті є аморальним та не правовим діянням. Просила звернути увагу суду на те, що ПАРЄ Резолюцією № 2361 закликав країни співпрацювати з метою забезпечення рівного доступну до вакцин проти Covid-19 і уникати «вакцинованого націоналізму». За таких обставин позивач просить: 1) визнати неправомірними, дискримінаційними дії Сумського національного аграрного університету щодо доцента ОСОБА_1 , скасувати стосовно неї наказ «Про відсторонення від роботи» № 1634-ВК від 09 листопада 2021 року; 2) стягнути з Сумського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

24.12.2021 року від представника відповідача Сумського національного аграрного університету надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на наступне. Міністерством охорони здоров`я України введена обов`язкова вакцинація проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також затверджений перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від Covid-19, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Оскільки ОСОБА_1 не пройшла вакцинацію проти Covid-19, останню відсторонено від роботи, на підставі наказу № 1634-ВК від 09 листопада 2021 року. Крім того, 21.12.2021 року відбулося почергове засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій. За результатами Державна комісія вирішила встановити з 00 годин 00 хвилин 23.12.2021 року жовтий рівень епідемічної небезпеки на території Сумської області. У зв`язку з цим, на підставі службової записки факультету економіки і менеджменту, ректором видано новий наказ від 23.12.2021 №1991-ВК, яким ОСОБА_1 з 24.12.2021 допущена до роботи доцента кафедри кібернетики та інформатики. Із вказаної дати їй запроваджується дистанційний режим роботи до 31.03.2022 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу Сумський НАУ не погоджується зазначивши, що позивач була відсторонена на підставі чинного законодавства, у зв`язку з чим Сумський НАУ заперечує проти стягнення заробітної плати за роботу, яку вона не виконувала.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали у повному обсязі посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із Сумським національним аграрним університетом з 01 липня 1996 року працює доцентом кафедри кібернетики та інформатики.

09 листопада 2021 року ректором Сумського національного аграрного університету Ладикою В. винесено наказ № 1634-ВК Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , підстава для відсторонення: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19 ОСОБА_1 від 08.11.2021 № 96; керуючись ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Так, з 06 жовтня 2021 року по 11 грудня 2021 року відповідно до наказів ректора в Сумському національному аграрному університеті освітній процес здійснюється за дистанційною формою, з викладанням дисциплін в дистанційному режимі відповідно до розкладу занять у форматі відео-конференції з використанням програм, які забезпечують візуальний зв`язок (Zoom, Skype та ін.).

У зв`язку з встановленням з 00 годин 00 хвилин 23.12.2021 року жовтого рівня епідемічної небезпеки на території Сумської області, на підставі службової записки факультету економіки і менеджменту, ректором видано новий наказ від 23.12.2021 №1991-ВК, яким ОСОБА_1 з 24.12.2021 допущена до роботи доцента кафедри кібернетики та інформатики. Із вказаної дати їй запроваджується дистанційний режим роботи до 31.03.2022 року.

Відповідно до змісту ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції. Норми Конституції є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України).

У зазначених тезах узагальнений зміст верховенства права, яке забезпечується шляхом встановлення юридичної сили норм Конституції, зокрема щодо прав людини і громадянина, як домінуючими над змістом інших законів і нормативно-правових актів (постанов уряду, наказів міністерств тощо). Тобто, якщо норма закону чи нормативно-правового акту суперечить нормі Конституції України, для правильного правозастосування слід використовувати норму Конституції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Таким чином, без будь-яких застережень та незалежно від будь-яких цілей, причин чи суспільного або особистого інтересу, всі органи і посадові особи держави Україна повинні діяти у відповідності до Конституції та не мають повноважень виходити за межі норм Конституції, навіть якщо вони керуються законом, оскільки закон також не має суперечити Конституції.

При цьому, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 147 та п. 2 ст. 150 Конституції України повноваження тлумачити зміст Конституції України та вирішувати питання відповідності законів України Конституції України належить виключно Конституційному Суду України.

Відтак, будь-які органи чи посадові особи держави, крім Конституційного Суду України, не мають повноважень тлумачити зміст законодавства.

Так, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» у разі, якщо діючий закон чи нормативно-правовий акт суперечить Конституції України в усіх необхідних випадках слід безпосередньо застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст. 19 Конституції України). Ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність (ст. 60 Конституції України). Із наведених норм вбачається, що акти і норми, які суперечать Конституції, заборонено видавати та виконувати. При чому відповідальність настає як за видання, так і за виконання незаконного розпорядження.

Не може вважатись законним акт, навіть правильний за змістом, який виданий із порушенням процедури, оскільки в такому випадку будуть нівельовані норми верховенства права і буде порушений правопорядок.

Окрім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні Великої Палати КС України від 28 серпня 2020 року у справі за № 1-14/2020(230/20), за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови КМ України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частини першої, третьої ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого п. 2 розділ ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначається, що згідно зі ст. 64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Конституційний Суд України наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України.

Таке обмеження може встановлюватися виключно законом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

При цьому сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

За змістом ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За змістом ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до п. 3 ст. 281 Цивільного кодексу України медичні, наукові та інші досліди можуть проводитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою.

Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 2021 року за № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

Так, зокрема, у даній резолюції ПАРЄ зазначено: забезпечити, щоб громадяни були проінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не піддається політичному, соціальному чи іншого тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі (ст. 7.3.1); гарантувати, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію (ст.7.3.2).

Відповідно до ст. 12 Закону України № 1645-111 від 06 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб», та ст. ст. 42, 43 Закону України № 2801-ХІІ від 19 листопада 1992 року «Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно із ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У сенсі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та календаря профілактичних щеплень в Україні, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 року № 551), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2014 року № 1237/26014, до профілактичних та обов`язкових щеплень, що включаються до календаря щеплень, відносяться щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

Отже, зазначенні норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календаря профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти СОVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, визначених Законом, і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи у разі її обґрунтованої відмови від щеплення проти СОVID-19.

Таким чином відсторонення працівників у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо.

Так відповідно до ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Відтак, у правовому аспекті цієї норми закріплено та обумовлено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки за наявності необґрунтованої відмови особи за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Таким чином, у разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи.

Окрім того, Закон не містить поняття необґрунтована відмова від щеплення, як і не містить вказівок, у якому вигляді подається зазначена відмова і до якого органу.

Відтак, особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання і жодна посадова особа, у зв`язку з відсутністю в Законі поняття необґрунтованої відмови, не має права надавати їй будь-яку кваліфікацію, оскільки сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування.

Відповідно до змісту ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними.

Згідно зі ст. 39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

Як зазначено в оскаржуваному наказі № 1634-ВК від 09 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », підставою відсторонення є повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 08.11.2021 № 96.

У відповідності до ст. 46 КЗпП України відмова працівника про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не може бути підставою для відсторонення обґрунтована відмова працівника від обов`язкових профілактичних щеплень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсторонюючи позивачку від роботи, відповідач діяв на підставі зазначеного вище матеріального законодавства з істотним порушенням процедурного і переслідував легітимну мету захистити інших осіб від поширення COVID-19, разом з цим, відстороненням від роботи позивачки без збереження заробітку відповідач позбавив її професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, що є очевидно непропорційним (несправедливим); з цих мотивів втручання держави є неправомірним, що тягне необхідність судового захисту її права на повагу до приватного життя.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи, водночас, питання оплати (повної чи часткової) в період відсторонення можуть врегульовуватись колективними договорами та/або угодами, рішеннями роботодавця.

Разом з тим, судом встановлено, що в період з 10 листопада 2021 року - дня відсторонення від роботи позивача, останній призупинено виплату заробітної плати.

Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право позивача на працю з відповідною оплатою безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 09 листопада 2021 року № 1634-ВК про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому з метою ефективного захисту порушених прав позивача, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, у зв`язку із скасуванням указаного наказу про відсторонення підлягає відновленню право позивача на отримання заробітної плати за період відсторонення, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача Сумський національний аграрний університет нарахувати та виплатити заробітну плату за увесь час відсторонення від роботи, у порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення, починаючи з 10 листопада 2021 року по день фактичного допущення до роботи, а саме 10 грудня 2021 року.

Відповідно до наданого розрахунку, середньоденний заробіток позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні складає: (17310,39+17310,39)/(26+25) = 678,84 грн.

За листопад 2021 року: 678,84 грн х 18 роб.дн. = 12219,12 грн.

За грудень 2021 року: 678,84 грн х 9 роб.дн. = 6109,56 грн. .

Разом: 12219,12 грн + 6109,56 грн = 18328,68 грн.

Таким чином, сума нарахувань середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 10 листопада 2021 року по 10 грудня 2021 року складає - 18328,68 грн.

Оскільки позивач при подачі даного позову була звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 про визнання неправомірними, дискримінаційними дій та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Сумського національного аграрного університету щодо доцента ОСОБА_1 , скасувати стосовно неї наказ «Про відсторонення від роботи» № 1634-ВК від 09 листопада 2021 року.

Стягнути з Сумського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період, починаючи з 10 листопада 2021 року по 10 грудня 2021 року у розмірі 18328 грн 68 коп.

Стягнути з Сумського національного аграрного університету судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп. в прибуток держави.

Допустити негайне виконання рішення в частині виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - Сумський національний аграрний університет, м.Суми, вул.Г.Кондратьєва, 160, .

Повний текст рішення виготовлено 18.02.2022 року.

Суддя Г.Ю. Корольова