Номер провадження: 22-ц/813/3029/22
Номер справи місцевого суду: 509/3971/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року у складі судді Салтан Л.В.,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 9900 доларів США, трьох відсотків річних у розмірі 3738 доларів 93 центів США, посилаючись на те, що відповідач отримав кошти, проте не повертає борг.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 вересня 2020 року цивільну справу передано до Київського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , борг у загальному розмірі 9900 доларів США, трьох відсотків річних у розмірі 3738 доларів 93 центів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3776,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розписка від 08.10.2007 не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 08.10.2007 або у будь-який інший день. З розписки не вбачається як сам факт отримання відповідачем в борг від позивача певної грошової суми, так і дати її отримання. ОСОБА_2 вказує на те, що не брав в борг у ОСОБА_3 вказану у розписці грошову суму. Вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Копія чеку ПАТ «Укрпошта» від 06.06.2020, на яку суд посилається як на єдиний доказ сплати ОСОБА_2 частини боргу у розмірі 2700 грн є неналежним та недостатнім доказом у розумінні статей 77 та 80 ЦПК України. Вказана копія чеку не містить особистих паспортних або інших даних та особистого підпису відповідача. У чеку зазначено лише, що відправником коштів є ОСОБА_2 , але таке відправлення від його імені могла зробити будь-яка особа з будь-якого поштового відділення, оскільки особисто ОСОБА_2 ніяких грошових коштів ОСОБА_1 не висилав та таким чином не визнавав наявність боргу по розписці від 08.10.2007 з дати укладення якої на той момент минуло вже 13 років. Таким чином, невірно оцінивши наданий доказ, суд першої інстанції не застосував до вказаних правовідносин позовну давність тривалістю у три роки, яка сплила ще 01 січня 2011 року. Суд, приймаючи до уваги пояснення свідків не допитав ОСОБА_2 особисто та не з`ясував його позицію з цього приводу, оскільки їх показання стосуються ОСОБА_2 та інших осіб (працівників підприємства), на які посилаються ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в своїх показаннях.

12.08.2020 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відзив обґрунтований тим, що в матеріалах справи наявні докази позики між сторонами справи та про повідомлення ОСОБА_1 про повернення суми боргу. Після того, як позивач сплатив частину боргу після переговорів про повернення боргу, строки позовної давності відповідач перервав і вони почали діяти заново. В матеріалах справи знаходяться заяви свідків посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. ОСОБА_1 вказує на те, що 07.07.2020 він направив за адресою: АДРЕСА_1 , лист про повернення боргу рекомендованим повідомленням, підтвердження наявне в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу та їх представників, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вищевказаного правила розписка про отримання позики є тим належним та допустимим доказом, що посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності з неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такі висновки зароблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19) та від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію розписки від 08.10.2007 наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , проживаючий: АДРЕСА_2 зобов`язуюсь повернути ОСОБА_1 10 000 доларів США після Верховного суду по ООО «Лот» до кінця 2007».

Отже, вказана розписка свідчить, що відповідач зобов`язався повернути грошові кошти після ухвалення судом рішення, до кінця 2007 року, та підтверджує про існування зобов`язання про повернення коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка не свідчить про позикові відносини безпідставні.

Щодо посилання апелянта про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне.

У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Про порушення свого права ОСОБА_1 мав дізнатися, починаючи з січня 2008 року.

Проте протягом встановленого часу з позовом не звертався.

ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, а також заперечення щодо того, що саме ним направлено поштою 2700 грн на погашення боргу.

Доводи про це залишилися поза увагою суду, суд не надав оцінки тому, що платіж на суму 2700 грн здійснений через пошту, без ідентифікації особи, яка його здійснила, відтак дійшов помилкового висновку про визнання боргу відповідачем.

Зацитував в рішенні пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили що ОСОБА_6 приїжджав на територію ПП`Строїтель», а ОСОБА_1 у ці дні комусь телефонував і просив повернути кошти, суд першої інстанції не навів висновків про те, як це підтверджує факт визнання боргу ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду.

Згідно з п. п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2021 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 18.02.2022.

Головуючий:

Судді: