РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 року Херсонській міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шестакової Я.В.

за участі секретаря Ференц А.І.

представника позивача адвоката Головатенко К.К.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Веріковської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні в порядку загальногопозовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення , -

в с т а н о в и в :

Позивач в жовтні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 27.11.2012 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якого, сторони зобов`язалися у майбутньому 27.11.2013 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу 1/7 частини кварти АДРЕСА_2 .Пунктом 3.1.4 Договору передбачено, що до підписання основного Договору, відповідачу надається право проживати в квартирі. На теперішній час договір не укладено з причин не проведення остаточного розрахунку за нерухомість. Відповідач продовжує проживати в спірній квартирі без законних на то підстав, вимоги про виселення залишилися без реагування в зв`язку з чим вона змушена звернутися з даними позовом до суду.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

31.03.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав того, що на момент укладення попереднього договору позивач мала документи лише на 1/7 частини квартир АДРЕСА_2 . Вказані квартири об`єднані в одну і 1/7 частина фактично склала одну чотирьох кімнатну квартиру. До моменту укладення основного договору позивач зобов`язалася здійснити оформлення всіх необхідних правовстановлюючих документів (узаконити перепланування) відповідно до яких вона буде єдиним власником квартири АДРЕСА_3 та відповідно 27.11.2013 року між нею та відповідачем буде укладено договір купівлі-продажу вже цілої квартири. Так сторони погодили купівлю продаж спірної кварти за 50 000 доларів США що за курсом , на час укладення попереднього договору , становило 400 000грн. Покупець згідно п.5.1. Договору на забезпечення виконання зобов`язання передала продавцю 16 000грн. до підписання попереднього договору. За розпискою від 01.07.2013 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 32 200 доларів США, що на теперішній час становить більш ніж вдвічі, що було узгодженого сторонами в 2012 році. Позивач сама ухилялася від укладення основного договору у встановлені строки з підстав відсутності та не оформлення документів належним чином. Документи оформлені лише 04.08.2017 року відповідно до договору про розподіл майна, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Нікодон О.О. за реєстровим № 840. Отже основний договір не оформлений сторонами з вини позивача, отримані кошти покупцю не повернуті. Зазначає, що відповідач з 2012 року проживає у спірній квартирі, платить за комунальні послуги та зробила ремонт на загальну суму 20 000 доларів США, іншого житла не має. Недобросовісні дії позивач призводять до порушення прав відповідача на житло.

Ухвалою суду від 23.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі , призначено справу до судового розгляду по суті.

15.07.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якому позивач зазначає, що існування спору про стягнення грошових коштів з позивача не стосуються даного позовного провадження, оскільки вимога про визнання права власності на спірну квартиру не ставиться.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначила, що основний договір не було укладено з вини позивача, яка до 2017 року здійснювала оформлення документів на спірну квартиру, отримавши він неї грошові кошти в загальній сумі 32 200 доларів США. З 2012 року вона проживала у спірній квартирі. Після оформлення документів, в 2018 році позивач почала вимагати сплату ще грошових коштів, що за курсом долара не відповідало ціні квартири, яка була обумовлена попереднім договором. Повернути отримані кошти позивач відмовилася.

Суд, заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 27.11.2012 року між ними ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.А. за реєстром № 9517, за яким сторони договору зобов`язуються в майбутньому в обумовлений п.6.1 цього Договору строк ( 27.11.2013 року) укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна у виді 1/7 частини квартири АДРЕСА_2 .

Згідно п.2.2. Договору ціну , вказану в п.2.1. Договору покупець сплачує продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення Основного договору.

Пунктом 3.1.4 Договору передбачено, що до підписання основного Договору, покупцю забезпечена можливість проживати в частині квартири разом з членами сім`ї.

Пунктом 5.1 Договору передбачено , що до підписання Договору покупець передав продавцю 16 000,00грн. на підтвердження забезпечення виконання зобов`язання. У випадку невиконання договору Продавцем, він зобов`язується повернути Покупцю протягом 3 днів з дати встановленої п.6.1 цього договору суму завдатку у розмірі 32 000 грн.(п.5.3 Договору).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 93696175 від 04.08.2017 року та № 228160408 від 15.10.2020 року вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 належала позивачу та ще шістьом особам на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.01.1994 року, видане фондом комунального майна м.Херсона. На підстав рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2017 року ( справа № 766/10227/16) та на підставі ухвали суду від 07.06.2017 року право власності на 1/7 частину квартири зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.07.2017 року Херсонською міською радою номер запису : 21468928.

1/7 частка квартири належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.01.1994 року, видане фондом комунального майна м.Херсона, а 4/7 частки квартири належали ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 22.12.2016 року нотаріусом ХМНО Нікодон О.О. за реєстровим № 1783. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.12.2016 року Херсонською міською радою номер запису : 18217218.

04.08.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір про розподіл майна, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Нікодон О.О. за реєстровим № 840.

Таким чином квартира АДРЕСА_1 на час розгляду справи належить на праві власності позивачу на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.01.1994 року, видане фондом комунального майна м.Херсона; рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2017 року ; ухвали суду від 07.06.2017 року та договору про розподіл майна від 04.08.2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу порушення недоторканості її житла ОСОБА_1 , зазначаючи, що між нею та ОСОБА_1 було укладено попередній договорі купівлі-продажу вищезазначеної квартири за 50 000 доларів США. 01.07.2013 року позивач за розпискою отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 14 000 доларів США для оформлення документів та надала їй можливість проживати в квартирі. З 2013 року по 2015 рік ОСОБА_1 ухиляється від укладення договору купівлі-продажу, незаконно проживає в належній їй квартирі та не має намір її звільняти.

З розписки від 01.07.2013 року вбачається , що ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 32 200 доларів США.

14.08.2020 року позивачем на адресу відповідача надсилалася вимога про звільнення квартири та виселення.( накладна № 492, № 530)

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді знаходиться цивільна справа № 766/8744/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у виді завдатку в сумі 4000 доларів США за попереднім договором від 27.11.2012 року та в сумі 32 200 доларів США. В рамках даної справи 08.05.2019 року винесена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах ціни позову на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що вона з дозволу позивача вселилася до спірної квартири, де проживає біля 10 років. З вини позивача не відбулося укладення основного договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна за яке вона сплатила кошти позивачу та, не має фінансової можливості придбати інше житло. Відповідач вимагає доплатити кошти, що не відповідає курсу долару на теперішні час, але повернути вже сплачені нею кошти відмовляється. У разі виселення вона фактично буде позбавлена житла.

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.( висновок Верховного суд у Постанові від 15.01.2020 року №754/613/18)

Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, встановивши дійсні обставини справи а саме те, що відповідач тривалий час проживала у квартирі (біля 10 років) зі згоди позивача, сплачувала витрати на її утримання, здійснювала ремонт майна тобто має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом, надавши оцінку дослідженим доказам на предмет співмірності втручання у право відповідача на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, співмірності виселенню відповідача в контексті принципу пропорційності, прийшов до висновку, що таке виселення становитиме надмірний тягар для відповідача, оскільки у останньої відсутнє інше житло.

Доказів наявності у відповідача іншого житла сторонами суду не надано. Навпаки, в матеріалах справи міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якої вбачається, що за відповідачем не зареєстровано житла.

Крім того позивач міг передбачити наслідки свого ухилення від виконання вимог договору щодо строку укладення основного договору купівлі-продажу.

Отже виселення відповідача призведе до непропорційного втручання у його право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладе на відповідача надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком.

Суд вважає, що право позивача не може бути захищено шляхом виселення відповідача, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В постанові від 22 вересня 2021 року ( справа 194/342/15-ц) й, постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 Верховний суд дійшов висновку про те, що …покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Таким чином, за наявності спору про розмір сплачених відповідачем коштів позивачу, реальне не повернення останньою відповідачу, як покупую, коштів, вимога про виселення відповідача є передчасною.

Згідно зч.ч.1,2ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: уразі задоволення позову на відповідача; уразі відмовив позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,12,13, 76-77, 81, 141 , 258, 259, 263, 265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Я.В.Шестакова

Повний текст рішення складено 08.02.2022.