КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/276/22
УХВАЛА

15.02.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Ганєві А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді в порядку спрощеного позовного провадження перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 58900,03 грн.

Провадження по справі відкрито ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Л.В. Калініченко від 21.12.2021 року.

06.12.2021 року позивач разом з позовною заявою надав до суду клопотання про витребування доказів, в якому просить суд:

- витребувати з регіонального сервісного центру в Чернігівській області інформацію щодо автомобіля «Хюндай», модель «І 30», 2014 року випуску, об`ємом двигуна 1591, державний номерний знак НОМЕР_1 , а саме: відомості про власника автомобіля (орієнтовна дата покупки 23 лютого 2016 року) дата реєстрації (в подальшому можлива перереєстрація на прізвище « ОСОБА_3 »), вартість автомобіля тощо;

- витребувати з регіонального сервісного центру в Чернігівській області інформацію щодо автомобіля «Чері», модель «Тіго», державний номерний знак НОМЕР_2 , а саме: відомості про власника автомобіля (дата покупки 21 липня 2012 року), вартість автомобіля; дата продажу автомобіля (30.11.2013 року) та його вартість.

Позивач в судове засідання призначене на 15.02.2022 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак у відповіді на відзив зазначив, що просить суд судове засідання 15.02.2022 року провести за його відсутності.

Представниця відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаного клопотання.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та вивчивши подане до суду клопотання, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Згідно з ч.1-4 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Судом встановлено, що до зазначеного клопотання позивачем в порушення вимог ст. 84 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження того, що у заявника є труднощі в самостійному отриманні заявлених до витребування доказів та взагалі доказів, що ним вживались заходи для отримання цих доказів.

На підставі викладеного, суд вважає, що клопотання позивача про витребування доказів, не відповідає вимогам встановлених ст. 84 ЦПК України, необґрунтоване належними доказами, а відтак підлягає залишенню без задоволення.

Одночасно судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Керуючись ст. 84 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали суду складено 15.02.2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.