КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1045/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Діденку А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 5 липня 2021 року (суддя Волкова С.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення шкоди,

встановив:

у березні 2020р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300 000грн, матеріальної шкоди у розмірі 29 670грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 24 грудня 2017 року о 03год 10хв на станції Яблонка приміським поїздом №6028 сполученням «Сянки-Львів» було скоєно наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Позивач посилалася на те, що ОСОБА_2 є її найстаршим сином, а тому в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди їй було заподіяно моральну шкоду, яка пов`язана із порушенням основних гарантованих Конституцією України прав громадян - права на життя, трагічна загибель сина повністю змінила звичайний уклад її життя, порушився душевний спокій, зберігається загальний пригнічений стан, страх та відчай, що вимагає суттєвих додаткових зусиль для подальшої організації свого життя.

Позивач стверджувала, що 21 серпня 2019 року вона через свого представника звернулася до відповідача з претензією про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаної із смертю потерпілої особи, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 329 670грн. На вказану претензію була надана відповідь №ЦЦЕ-05/370 від 30 вересня 2019 року, в якій відповідач зазначав, що вини регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» немає, причиною смерті громадянина ОСОБА_2 є його особиста необережність та порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Крім того, регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» вважала, що питання відшкодування моральної шкоди повинно розглядатися в суді.

Позивач вважала, що висновок відповідача про те, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності ОСОБА_2 , не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Однак обставин непереборної сили або умислу потерпілого слідчим у кримінальному провадженні не встановлено.

Також позивач зазначала, що понесла матеріальні витрати на поховання сина та спорудження йому надгробного пам`ятника у розмірі 29 670грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 5 липня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100000грн моральної шкоди, 29 670грн матеріальної шкоди та 10 000грн судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу.

У поданій апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки аргументам відповідача, відповідно до яких загиблий перебував в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 606/2017-т від 29 грудня 2017 року, відповідно до якого у крові та сечі трупа ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості: в крові -1,66 проміле, а в сечі - 1,9 проміле. Крім того, ОСОБА_2 порушив Правила поведінки на залізничному транспорті, чим допустив грубу необережність, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, хоча повинен був усвідомлювати небезпечний характер свого діяння, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та його смерть.

Відповідач посилається на безпідставне не застосування судом Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, якими пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях, пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів, та забороняється знаходитися на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого суд не з`ясував чи допустив загиблий порушення вказаних правил та дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність доказів допущення загиблим грубої необережності, посилаючись лише на постанову про закриття кримінального провадження.

Також відповідач вважає, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України, відповідно до якої груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, тому розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні має бути відмовлено.

Відповідач стверджує, що у порушення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» рішення суду першої інстанції не містить мотивів, з яких виходив суд, визначаючи моральну шкоду у розмірі 100 000грн, а у порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд не врахував правові позиції Верховного Суду у аналогічних справах.

Крім того, відповідач зазначає, що суд не звернув увагу на те, що позивачем не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів того, що вона здійснила оплату за спорудження надгробного пам`ятника загиблому синові, а тому суд безпідставно стягнув з відповідача грошові кошти у розмірі 25 000грн.

Також відповідач стверджує, що судові витрати на правничу допомогу, які суд стягнув з відповідача, є завищеними, неспівмірними з обсягом виконаних адвокатом робіт та часом, затраченим на їх виконання, а також без врахування тих обставин, що позов задоволено частково, і судові витрати на правничу допомогу повинні покладатися на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Стефківський В.І. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи відповідача безпідставними, оскільки, якщо шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, то обов`язок відшкодування заподіяної шкоди виникає у заподіювача незалежно від наявності вини, крім того зазначає, що відповідачем не доведено та не надано жодних доказів того, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Також представник позивача зазначає, що позивачем у підтвердження понесених матеріальних витрат надано суду акт виконаних робіт по виготовленню та встановленню надгробного пам`ятника, що є належним доказом оплати вказаних робіт.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Чорної Т.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача - адвоката Стефківського В.І, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження № 0000669 від 28 грудня 2017 року 24 грудня 2017 року в с. Нижня Яблунька Турківського району на залізничній колії виявлено труп ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тілесними ушкодженнями, характерними для переїзду потягом.

Згідно висновку експерта № 073/2017 від 5 лютого 2018 року причиною смерті ОСОБА_2 стала важка черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася множинними переломами кісток склепіння та основи черепа, руйнуванням тканини головного мозку. Також у висновку експерта зазначено, що у крові та сечі трупа ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості: в крові -1,66 проміле, а в сечі - 1,9 проміле.

Свідоцтвом про народження від 20 квітня 2001 року підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а позивачем надані належні докази у підтвердження понесених нею витрат на поховання сина та спорудження надгробного пам`ятника.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили

або умислу потерпілого.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, справа № 210/5258/16-ц.

Виходячи із постанови про закриття кримінального провадження від 28 грудня 2017 року, яка не була оскаржена у встановленому законом порядку, смерть ОСОБА_2 настала у результаті завдання тілесних ушкоджень, характерних для переїзду потягом, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідач у даній справі є належним та несе матеріальну відповідальність незалежно від його вини.

При цьому, у постанові про закриття кримінального провадження не було зазначено про порушення ОСОБА_2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що потерпілий порушив Правила поведінки на залізничному транспорті, чим допустив грубу необережність і своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за змістом зазначених вище норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено, а відповідачем не доведено.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції врахував, що моральна шкода завдана позивачці смертю її

сина, що спричинило їй великі душевні страждання, зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, і відновити становище, яке існувало до смерті сина, у житті позивачки не можливо.

Доводи апеляційної скарги, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, порушив Правила поведінка на залізничному транспорті, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди були задоволені частково.

Посилання у апеляційній скарзі на безпідставне не застосування судом положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів у підтвердження того, що смерть потерпілого наступила у результаті його грубої необережності.

Крім того, як вже зазначалося вище, суд першої інстанції позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнив частково, що на думку апеляційного суду, є належним врахуванням всіх обставин даної справи.

Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

У підтвердження понесених витрат на поховання сина, позивач надала суду першої інстанції товарний чек на суму 4 670грн, який містить відмітку про оплату, накладну замовлення пам`ятника та допоміжних робіт на суму 25 000грн, та акт виконаних робіт від 20 серпня 2019 року.

Разом з цим, позивачем суду першої інстанції не було надано доказів у підтвердження оплати встановлення надгробного пам`ятника, його виготовлення та доставки до місця встановлення. Не містить такої відмітки і акт виконаних робіт.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з викладених норм процесуального права, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про ненадання позивачем суду першої інстанції належних та достатніх доказів у підтвердження оплати виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника.

Також колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду на спростування зазначених доводів апеляційної скарги, представником позивача не були надані докази оплати вказаних послуг, а посилання представника позивача на те, що вказану оплату підтверджує акт виконаних робіт, колегія суддів вважає припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про відшкодування 25 000грн на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю.

Також колегія суддів вважає правомірними доводи апеляційної скарги про не врахування судом положень ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про відшкодування позивачу понесених витрат на правову допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Частина 1 статті 134 ЦПК України передбачає, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У частині 3 статті 175 ЦПК України зазначено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує

понести у зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за

рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем суду першої

інстанції були надані: копія договору про надання професійної правничої допомоги №

0067-ц, укладеного 16 травня 2019 року між Адвокатським об`єднанням «Гранд Груп Партнерс» та ОСОБА_1 , за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язалося надавати позивачу професійну правничу (правову) допомогу у відшкодуванні шкоди, завданої пригодою, що мала місце 24 грудня 2017 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_2 ; копія додатку № 2 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 0067-ц від 26 грудня 2019 року, згідно якого плата за надані адвокатом послуги за написання, підготовку позовної заяви та представництво інтересів клієнта в судах за його позовом до АТ «Українська залізниця» становить 2 000грн за 1 годину роботи; копію детального розрахунку робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 22 січня 2020 року, згідно якого адвокатським об`єднанням позивачу надані послуги, вартістю 10 000грн; копія рахунку-фактури від 5 лютого 2020 року на 10 000грн та копія квитанції про перерахування ОСОБА_3 за ОСОБА_1 10 000грн на рахунок адвокатського об`єднання.

Таким чином, позивачем суду першої інстанції були надані належні докази у підтвердження понесених витрат на правову допомогу.

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив про зменшення розміру витрат на правову допомогу, посилаючись на їх не співмірність з предметом позову та перебільшенням часу, який адвокат витратив на підготовку тексту позовної заяви, враховуючи, що адвокатом поданий аналогічний позов в інтересах іншого клієнта за тих же обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу були надані послуги, перелічені у детальному розрахунку робіт, що підтверджується актом виконаних робіт від 5 лютого 2020 року, вказані роботи пов`язані з розглядом даної справи, а час, витрачений на складання та подання цих документів, є обґрунтованим.

Разом з цим, стягуючи понесені позивачем витрати у повному обсязі, суд першої інстанції не врахував положення п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню на 31,75%, позивачу підлягає відшкодуванню 3 175грн витрат (10000х31,75%) на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, однак допустив порушення норм процесуального права при оцінці наданих доказів та вирішуючи питання відшкодування судових витрат, тому колегія суддів змінює рішення суду.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (19%), позивач звільнена від сплати судового збору, сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 369грн 55коп. підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 5 липня 2021 року змінити, зменшивши розмір матеріальної шкоди з 29 670грн до 4 670грн, витрат на правову допомогу з 10 000грн до 3 175грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Сплачений Акціонерним товариством «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 369грн 55коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк