провадження № 22-ц/824/1406/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про зобов`язання зарахувати на рахунок грошові кошти, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила зобов`язати відповідача зарахувати на рахунок безпідставно списані грошові кошти у сумі 3 000 доларів США, а також відсотки за вкладом у розмірі 8 322, 91 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 січня 2003 року між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено договір банківського вкладу та відкрито рахунок № НОМЕР_1 . На вказаний рахунок позивачем було внесено грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, що підтверджується прибутковим ордером №12 від 27 січня 2003 року та записом в ощадній книжці. Також в ощадній книжці визначено розмір відсотків за вкладом, а саме 8 % річних. 17 травня 2018 року позивач звернулася до філії АТ «Райффайзен Банк Аваль» з метою отримання вкладу та відсотків, що були нараховані за період дії договору. 18 червня 2018 року позивачем було отримано відмову в отриманні вказаних коштів на підставі того, що у 2003 року кошти нею були отримані, а рахунок закрито. 30 липня 2018 року позивач звернулася до голови правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» зі скаргою на незаконну відмову у видачі їй грошових коштів, у відповідь на яку отримала банківську виписку про зняття коштів з рахунку. Не погоджуючись із незаконним привласненням банком грошових коштів, позивач 15 жовтня 2018 року звернулась до суду з позовом про захист прав споживачів та стягнення суми банківського вкладу. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено. Однак, рішенням Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року рішення суду першої інстанції було скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Рішення апеляційного суду мотивоване спливом строків позовної давності. При цьому, судами встановлено порушення прав позивача з боку банку та чітко зазначено про законність вимог позивача про повернення суми вкладу разом з нарахованими відсотками.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано АТ «Райффайзен Банк» зарахувати на рахунок позивача безпідставно списані з рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, а також відсотки за вкладом у розмірі 463,10 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зарахування відсотків за вкладом через невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що не погоджується з розміром відсотків, визначених судом першої інстанції. Позивач вказує на те, що оскільки відповідач, всупереч волі позивача, продовжує користуватися грошовими коштами, то до такого користування мають застосовуватися положення депозитного договору, зокрема, у визначенні річної відсоткової ставки на суму депозиту. Відповідно до процентної ставки, яка становить 8 % річних, сума грошових коштів, що підлягають сплаті в якості відсотків за депозитом, за період його діє складає - 6 506, 36 доларів США, а починаючи з 28 січня 2018 року і до подачі позову - 1 816, 55 доларів США. Відповідачем не наведено жодного доказу на підтвердження того, що відсоткові ставки у зазначені періоди були встановлені саме у таких розмірах, а судом першої інстанції прийнято до уваги бездоказові твердження відповідача та побудовано на них рішення. При вирішенні справи суд повинен був застосувати приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Крім того, відповідачем була надана таблиця розміру відсотків за вкладом на вимогу по роках, була подана за межами встановленого законом строку, а, відтак, не мала б прийматись судом в якості доказу.

В апеляційній скарзі АТ «Райффайзен Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у даному спорі наявні всі підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та закриття провадження у даній справі, оскільки вказаний спір є спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом пропущено строк позовної давності, а, відтак, з цих підстав у задоволенні позову має бути відмовлено. АТ «Райффайзен Банк» вказує, що надані ним докази до суду першої інстанції підтверджують, що всі зобов`язання банку по поверненню позивачу коштів з її депозитних рахунків були виконані в повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач посилається на ряд постанов Верховного Суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 27 січня 2003 року між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір банківського вкладу та відкрито рахунок № НОМЕР_1 .

27 січня 2003 року ОСОБА_1 була видана ощадна банківська книжка з мокрою печаткою банку на строковий вклад 3 000 доларів США на депозитний рахунок № НОМЕР_1 з вказаними в ній відсотками нарахувань на вклад, а саме під 8 % річних на суму вкладу (а.с.7).

На вказаний рахунок ОСОБА_1 було внесено грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, що підтверджується прибутковим ордером № 12 від 27 січня 2003 року та записом в ощадній книжці (а.с.8).

На своє звернення від 17 травня 2018 року за вх. №Д4-В89/61-151, ОСОБА_1 отримала від АТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідь про те, що на її ім`я немає активних рахунків із залишками коштів (а.с.10).

30 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до голови АТ «Райффайзен Банк Аваль» Лавренчука В.М. із скаргою на відмову у видачі належних їй коштів.

17 серпня 2018 року ОСОБА_1 отримала відповідь від АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій вказано, що кошти з рахунку ОСОБА_1 були виплачені у 2003 році в базовому відділенні банку, а рахунок був закритий.

ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва про захист прав споживача, стягнення суми банківського вкладу та відсотків.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу в сумі 3 000 доларів США, відсотків у розмірі 7 077,35 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 246 670 грн. 35 коп. (а.с.13-15).

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.16-26).

АТ «Райффайзен Банк» надано суду першої інстанції виписки по банківських вкладах ОСОБА_1 за період з 01 січня 2002 року по 10 серпня 2018 року та з 01 січня 2002 року по 21 травня 2018 року (а.с.75-77).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження виконання обов`язку про повернення коштів за вкладом, чим порушив права відповідача на отримання вкладу. Відмовляючи у частині позовних вимог, суд зазначив, що позивач не надала доказів того, що договір банківського вкладу, укладений між сторонами, не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну його дії.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За приписами статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних та фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошових суми або банківських металів і відповідає вимогам, установлених законом, іншим нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1064 ЦК України укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюється банком у разі пред`явлення ощадної книжки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить зарахувати на її рахунок кошти у сумі 3 000 доларів США, а також відсотки за вкладом у розмірі 8 322, 91 доларів США. Вказані кошти були внесені позивачем на депозитний рахунок.

Разом з тим, питання про стягнення зазначених коштів на користь позивача з банку було предметом судового розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, яка набрала законної сили, у справі № 757/50569/18-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів, стягнення суми банківського вкладу та відсотків відмовлено. Вказаною постановою встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом зі спливом строку позовної давності.

Порівняльний аналіз предметів спору у цій справі та у справі № 757/50569/18-ц свідчить, що в частині вимог про стягнення (повернення) коштів за договором банківського вкладу (депозитом) вони є тотожним, оскільки цим предметом фактично є стягнення (повернення) грошових коштів у розмірі 3 000 доларів США та відсотків, нарахованих на них.

Деяка редакційна відмінність у формулюванні позивачем повторної аналогічної вимоги «про зобов`язання зарахувати грошові кошти» замість попереднього формулювання «про захист прав споживачів, стягнення суми банківського вкладу та відсотків» не є зміною предмета позову, оскільки по своїй суті ці предмети є аналогічними, тобто, направленими на повернення депозитного вкладу та відсотків по ньому.

Тотожними є і склад сторін, що є очевидним, а також підстава позову - невиконання умов договорів банківського вкладу щодо повернення коштів після закінчення строку дії договорів на вимогу вкладника.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 757/31948/18-ц.

Викладення ОСОБА_1 у новому позові вимог у дещо зміненій редакції не є свідченням пред`явлення позову у вказаній частині з інших підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, а також відсотки за вкладом у розмірі 463, 10 доларів США, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, що у відповідності до ст. 377 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про зобов`язання зарахувати на рахунок грошові кошти закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Судді

Яворський М.А.