провадження № 22-ц/824/1398/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Компанії «CargillFinancial ServicesInternational Inc» (Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк), треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути солідарно з відповідачів 2 383 529 грн. 50 коп. за порушення ПАТ «Дельта Банк» зобов`язань за договорами банківського вкладу та банківських рахунків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є вкладником ПАТ «Дельта Банк». Договір банківського вкладу (депозити) № 002-28555-180414 «8 років разом» укладений 18 квітня 2014 року на суму 233 500 грн., з виплатою процентів за ставкою 24 % річних; договір банківського вкладу (депозити) № 5469 «8 років разом on-line» укладений 22 травня 2014 року на суму 29 500 доларів США; рахунок НОМЕР_1 у валюті долар США згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 6007 «Багаторічний» на суму 11 000 доларів США; рахунок НОМЕР_2 у валюті євро згідно договору банківського вкладу (депозиту) №007-28555-50813 «Найкращий Багаторічний» на суму 13 000 євро; рахунок НОМЕР_3 у валюті євро згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 005-28537-111213 «Найкращий Багаторічний» на суму 38220 євро. 02 березня 2015 року Правлінням НБУ було прийнято постанову № 150, якою ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. З 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО. Позивач вбачає вину власників істотної участі у віднесенні банку до категорії неплатоспроможних. ОСОБА_1 зазначає, що власником істотної частки у ПАТ «Дельта Банк» є ОСОБА_3 , якому належить 70,61 % частки акцій у статутному фонді банку, та Компанія «Cargill Financial Services International, Inc» (Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк), якій належить 29,39 % частки акцій у статутному фонді банку. У розумінні ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначені особи несуть відповідальність перед позивачем за неповернення банком належних позивачеві коштів. На даний час позивачу не відшкодовано кошти, які знаходились на рахунках.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у задоволенніпозову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачі є власниками істотної частки у ПАТ «Дельта Банк» та саме у їх руках перебували повноваження щодо визначення діяльності банку, призначення осіб на управління банком, затвердження відповідної звітності. Отже, виключно відповідачі могли своє діяльністю впливати на становище банку. Судом першої інстанції не було взято до уваги, що постановою Правління Національного банку України № 150 від 02 березня 2015 року «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» встановлено, що власники істотної участі не вжили невідкладних, своєчасних та достатніх заходів з фінансової підтримки банку для покращення фінансового стану, приведення його діяльності у відповідності до вимог законодавства України, не здійснили, передбачених програмою фінансового оздоровлення заходів із капіталізації банку. Головний акціонер та керівництво АТ «Дельта Банк» обрали високо ризикову стратегію стрімкого зростання за рахунок придбання неякісних активів. Агресивна розбудова корпоративного бізнесу АТ «Дельта Банк» та недостатньо досвіду в обраному сегменті призвели до значного погіршення якості кредитного портфеля та скорочення ліквідності банку. У кризових реаліях сьогодення основні акціонери не змогли своєчасно збільшити капітал у необхідному обсязі та підтримати ліквідність для забезпечення виконання зобов`язань перед вкладниками. Проте, відповідачі не вжили дієвих заходів, які б призвели до унеможливлення віднесення банку до категорії неплатоспроможних та прийняття рішення про ліквідацію банку. Відповідачі несуть обов`язок перед позивачем за зобов`язаннями ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 2 383 529 грн. 50 коп. невиданого вкладу, що перевищує 200 тис. грн., які вона отримала у вигляді компенсації від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що і становить розмір збитків.

У відзиві на апеляційну скаргу Компанія «Cargill FinancialServices InternationalInc» (Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк) зазначає, що з 03 березня 2015 року до усіх правовідносин, пов`язаних з виконанням банком своїх зобов`язань застосовуються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позачергове задоволення вимог одного кредитора призведе до порушення черговості, передбаченої ст. 52 вказаного Закону. Ліквідаційна процедура банку ще не завершена, а, отже, не затверджений ліквідаційний баланс і звіт про ліквідацію. Висновки суду щодо неможливості стягнення коштів з відповідачів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом є обґрунтованими. Національний банк України не є уповноваженим органом на встановлення винуватості пов`язаних з банком осіб у заподіянні шкоди. Позивач не надала жодних доказів на підтвердження причетності відповідачів до неповернення їй вкладу, а також того, що саме з вини, дій чи бездіяльності відповідачів було завдано шкоду банку. Компанія Каргілл, як акціонер не мала впливу на діяльність банку. Посилання позивача як на підставу звільнення її від сплати судового збору є безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є вкладником ПАТ «Дельта Банк», згідно договору банківського вкладу (депозити) № 002-28555-180414 «8 років разом», укладеного 18 квітня 2014 року на суму 233 500 грн., з виплатою процентів за ставкою 24 % річних; договору банківського вкладу (депозити) № 5469 «8 років разом on-line», укладеного 22 травня 2014 року на суму 29500 доларів США; рахунок НОМЕР_1 у валюті долар США згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 6007 «Багаторічний» на суму 11 000 доларів США; рахунок НОМЕР_2 у валюті євро згідно договору банківського вкладу (депозиту) № №007-28555-50813 «Найкращий Багаторічний» на суму 13 000 євро; рахунок НОМЕР_3 у валюті євро згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 005-28537-111213 «Найкращий Багаторічний» на суму 38220 євро (а.с.15-20, Т.1).

02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України за № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT «Дельта Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в AT «Дельта Банк» призначено Кадирова В.В.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували б причетність відповідачів до неповернення позивачу її вкладу, а також, що з їх вини, діями чи бездіяльністю було завдано банку шкоди.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц, вважає за необхідне зазначити наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 пов`язує заподіяну їй шкоду діями власників істотної участі у ПАТ «Дельта Банк» та вказує, що саме з їхньої вини банк віднесений до категорії неплатоспроможних, а позивач позбавлена можливості повернути належні їй кошти, які внесені на підставі договорів банківських вкладів.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення

Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Зазначена норма встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість ані солідарна, ані субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена.

Водночас кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, у тому числі у стягненні неповернутих боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржником кредитору. Такий інтерес можуть мати й особи, які не є кредиторами, зокрема учасники (акціонери) юридичної особи, якій заподіяні збитки. Цей інтерес полягає у переведенні майна боржника у вигляді його прав вимоги у більш ліквідну форму - грошову. При цьому, однак, кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

З факту неплатоспроможності банку випливає, що майна банку може не вистачити для розрахунку зі всіма кредиторами. За таких умов відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» держава гарантує окремій категорії кредиторів (вкладників, визначення яких наведено у пункті 4 статті 2 цього Закону) відшкодування коштів за їхніми вкладами. Сума граничного розміру гарантованого державою відшкодування коштів вкладникам становить 200 тисяч гривень. Таке відшкодування спрямоване на захист найбільш вразливої частини кредиторів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває прав кредитора банку, зокрема, на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам банку.

Стосовно ж решти вимог кредиторів (включаючи вимоги вкладників у сумі понад розмір гарантованого державою відшкодування), з огляду на можливу недостатність коштів неплатоспроможного банку, законодавець вирішує, які саме категорії кредиторів потребують переважного захисту. Для цього встановлюється черговість їх задоволення.

Така черговість встановлена статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 4 зазначеної статті задоволення вимог вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, здійснюється в четверту чергу.

Позачергове задоволення вимог окремих кредиторів (зокрема, вкладників) неплатоспроможного банку здатне призвести до неможливості задоволення вимог інших кредиторів цієї ж або вищої черги, воно порушувало би баланс інтересів кредиторів банку і не відповідало б Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює задоволення вимог вкладників у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Близькі за змістом висновки викладені в численних постановах Верховного Суду України, Верховного Суду та підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 57).

Отже, на Фонд та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, включаючи повноваження заявляти від імені банку будь-які позови до суду, зокрема, і позови про відшкодування шкоди.

Відповідно до частини сьомої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов`язаний забезпечити проведення інвентаризації банківських активів і зобов`язань. Право вимоги банку, у тому числі про відшкодування завданої йому шкоди, належить до таких активів, а обов`язок забезпечити проведення інвентаризації зобов`язань стосується і деліктних зобов`язань. Отже, Фонд зобов`язаний у розумний строк забезпечити виявлення шкоди, завданої банку, та її заподіювачів. Такий обов`язок не обмежується перевіркою правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, що передбачено частиною другою статті 38 зазначеного Закону, оскільки вона регулює перевірку правочинів лише для цілей виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Отже, Фонд та уповноважена особа Фонду, дізнавшись про заподіяння банку шкоди та встановивши її розмір, не тільки уповноважені, а й зобов`язані звернутися до суду від імені банку про відшкодування шкоди.

Якщо банку належить майно, зокрема право вимоги про відшкодування шкоди, то внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення банку як юридичної особи саме по собі це право не припиняє. Тому ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19, пункти 7.81-7.88).

Вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема, щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Натомість, вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі, за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку.

При цьому, законом не передбачене повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема із заподіяння банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача. Водночас, кредитори банку (зокрема, вкладники) зазвичай не володіють інформацією про господарську діяльність банку, у тому числі, про діяльність посадових осіб банку, у зв`язку із чим не в змозі довести ані того, що посадова особа діяла не в найкращих інтересах товариства, ані розмір шкоди, завданої банку. У зв`язку із цим постає питання про способи задоволення інтересу кредиторів банку у належному формуванні ліквідаційної маси банку.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» жодним чином не виключає можливість притягнення власника істотної участі банку до відповідальності у порядку, визначеному статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до частин третьої - п`ятої статті 58 цього Закону учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку; власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку; пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Водночас, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зазначеною статтею передбачена відповідальність пов`язаних осіб банку перед банком, а не перед його кредиторами.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть у випадку наявності вини у ОСОБА_3 та Компанії «Cargill FinancialServices InternationalInc» (Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернешнл Інк) у віднесенні банку до неплатоспроможних, вказані особи несуть відповідальність перед банком, а не перед кредиторами.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.