КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1060/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Марфіної Н.В., постановлену в м. Київ 13 липня 2021 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до його пред`явлення, особи, які можуть набути статусу відповідачів ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ченцова Наталія Аркадіївна, особи, які можуть набути статусу третіх осіб ОСОБА_4 , Друга Київська державна нотаріальна контора,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Заявник ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом, посвідченим державним нотаріусом П?ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, за змістом якого ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3 все належне їй на день смерті майно.

03 листопада 2020 року вона звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 614/2020.

В червні 2021 року вона дізналася, що нібито 02 лютого 2012 року ОСОБА_5 подарувала Ѕ частину квартири ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за Р№ 314. Заявник зазначає, що у померлої родини не було, останні роки вона була для неї самою близькою людиною, за час спілкування померла жодного разу не згадувала ім?я ОСОБА_1 , у неї не було наміру дарувати чи вчиняти будь-які дії щодо передачі свого майна ОСОБА_1 . Візуальний огляд графи «підпис» на спірному договорі не схожий з підписом померлої ОСОБА_5 , а отже містить ознаки підроблення.

За таких підстав заявник має намір просити визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1 02 лютого 2012 року та скасувати його державну реєстрацію, визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом та витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру за вказаною адресою.

На даний час існує реальна загроза того, що ОСОБА_1 відчужить спірне майно, і в такому разі захистити свої права для ОСОБА_3 буде неможливо, а також внаслідок цих можливих дій можуть постраждати інші особи, які стануть стороною такого правочину, доречним на даний час є негайне накладення арешту на предмет спору, що є найбільш ефективним способом забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвавід 13 липня 2021 року заяву про забезпечення позову частково задоволено, накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування Ѕ частини квартири від 02 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 314, в іншій частині заяви відмовлено.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , зазначена як відповідач в заяві про забезпечення позову, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, її невідповідність завданню цивільного судочинства, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що в порушення приписів процесуального закону ухвала не містить мотивування необхідності накладення арешту на Ѕ частину квартири. Суд першої інстанції лише послався на предмет майбутнього позову, який, на його думку, сам по собі є достатньою підставою для накладення арешту на належну відповідачу частину квартири, проте жодна норма ЦПК України не визначає предмет позову як самостійну та достатню підставу для застосування заходів забезпечення позову залежно від предмета позову.

Суд першої інстанції взагалі ніяким чином не обґрунтував, у чому полягають та якими доказами підтверджуються підстави для забезпечення позову, передбачені ч. 2 ст. 149 ЦПК України. Станом на дату постановлення ухвали не існувало та на теперішній час не існує жодних обставин, які б свідчили про те, що ненакладення арешту на квартиру або її частину може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення начебто порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вважала, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 насправді відсутній спір про право власності на квартиру, чого судом першої інстанції не враховано. Це випливає з того, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування належить лише Ѕ частина квартири, а інша Ѕ частина квартири належала ОСОБА_5 , а після її смерті увійшла до складу спадщини. У той же час згідно з листом нотаріальної контори від 09 липня 2021 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року відкрито провадження в справі № 754/6063/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту, посвідченого від імені ОСОБА_5 , недійсним. Це означає, що ОСОБА_3 не могла набути право власності на квартиру чи її частину, оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове нерухоме майно. Право власності на спадкове майно набувається не за рішенням суду, а в порядку правонаступництва спадкування. Спір про право власності на квартиру між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 відсутній також з тих міркувань, що ОСОБА_1 належить на праві власності тільки Ѕ частини квартири і ОСОБА_1 не має жодного відношення до іншої Ѕ частини цієї ж квартири, а тому вона за будь-яких обставин не може виступати стороною спору про право власності на всю квартиру.

Таким чином, ухвала є незаконною, оскільки постановлена без наявності підстав забезпечення позову, передбачених ч. 2 ст. 149 ЦПК України, та необґрунтованою, адже суд належним чином не з`ясував всі обставини, які підлягають встановленню під час вирішення питання про забезпечення позову.

Наголошувала, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм процесуального права щодо забезпечення позову, зокрема викладені в постановах від 21 серпня 2019 року в справі № 761/39201/18, від 25 вересня 2019 року в справі № 320/3560/18, від 22 січня 2020 року в справі № 923/826/19, від 18 травня 2021 року № 914/1570/20, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Від заявника ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_3 посилалася на те, що оспорюваний договір дарування квартири від 02 лютого 2012 року є недійсним, оскільки підпис, що міститься в договорі дарування, не належить померлій ОСОБА_5 і містить ознаки підроблення, що підтверджується висновком почеркознавчого дослідження спеціаліста від 19 серпня 2021 року № 36, витягом від 05 серпня 2021 року з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0002178.

Вказувала, що однією з підстав позову є те, що договір дарування Ѕ частини квартири є підробленим шляхом внесення до його змісту відомостей, що не відповідають дійсності. Зокрема, однією з підстав для посвідчення договору був звіт про експертну грошову оцінку квартири ТОВ «РІЛ ЕСТЕЙТ», однак згідно з реєстром юридичних осіб представником заявника не знайдено юридичну особу з вказаною назвою, що свідчить про те, що станом на 02 лютого 2012 року жодного звіту про експертну грошову оцінку квартири не існувало.

Зазначала, що з Київського державного нотаріального архіву не витребувано належним чином завірені копії документів, на підставі яких приватним нотаріусом проведено нотаріальне посвідчення договору дарування, оскільки зазначений нотаріус не здав свої документи до архіву.

З огляду на вищевикладене оскаржувана ухвала про накладення арешту на Ѕ частину квартири є законною і такою, що прийнята у відповідності до вимог ЦПК України.

Представником ОСОБА_7 ОСОБА_2 направлено відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що предметом майбутнього позову є визнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 02 лютого 2012 року, визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру за вказаною адресою та витребування квартири у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . Відтак оскільки предметом майбутнього позову заявлено, зокрема, визнання права власності на квартиру та її витребування, застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту є співмірним до майбутніх позовних вимог та є тим самим заходом, який унеможливить ускладнення чи невиконання рішення суду у разі задоволення або часткового задоволення позову, і забезпечить можливість ефективного захисту прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутись до суду у разі визнання судом прав та інтересів майбутнього позивача дійсно порушеними.

Також судом першої інстанції враховано, що згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно може бути застосований стосовно майна, яке належить відповідачу або підлягає передачі відповідачу і знаходиться у нього чи інших осіб.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

В липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій повідомляла, що має намір подати позов про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1 02 лютого 2012 року, скасування його державної реєстрації, визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом та витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру за вказаною адресою, однак у неї є обґрунтовані підстави вважати, що власник Ѕ частини спірної квартири ОСОБА_1 може до розгляду справи по суті відчужити квартиру, яка є спірним майном у цій справі.

До заяви ОСОБА_3 подала наступні докази в копіях: свідоцтво про смерть ОСОБА_5 від 02 листопада 2020 року, свідоцтво від 21 лютого 2001 року про право власності на житло, заповіт від 17 червня 2020 року, складений ОСОБА_5 , витяг від 17 червня 2020 року про реєстрацію у Спадковому реєстрі, договір від 02 лютого 2012 року дарування квартири, інформаційну довідку від 10 червня 2021 року № 261012035, платіжні документи про купівлю побутової техніки для ОСОБА_5 , документи про замовлення/оплату поточних робіт (підключення телебачення, повірка лічильників води, взяття їх на облік) за місцем проживання ОСОБА_5 , платіжні документи про купівлю ліків для ОСОБА_5 , платіжні документи про оплату за комунальні послуги за місцем проживання ОСОБА_5 до та після її смерті, платіжні документи про оплату витрат на поховання спадкодавця, платіжні документи про зарахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_5 (а. с. 12 - 71).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію листа Другої київської державної нотаріальної контори від 09 липня 2021 року на ім?я ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наданий ОСОБА_1 доказ в розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України є новим, однак, враховуючи, що ухвала про забезпечення позову постановлена судом першої інстанції без повідомлення сторін та у відсутності ОСОБА_1 , а отже остання не мала об`єктивної можливості надати цей доказ до суду першої інстанції, відтак він приймається апеляційним судом і йому надається оцінка.

Так, листом Другої київської державної нотаріальної контори від 09 липня 2021 року повідомлено ОСОБА_3 , що 03 листопада 2020 року за її заявою про прийняття спадщини нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 614/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , яка залишила на ім?я ОСОБА_3 заповіт на все належне їй майно; 23 березня 2021 року з заявою про прийняття спадщини за № 591 до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_6 , якій було роз`яснено, що в зв`язку з наявністю заповіту, посвідченого від імені померлої не на її користь, вона не входить до кола спадкоємців; 21 квітня 2021 року до Другої київської державної нотаріальної контори надійшла заява від імені ОСОБА_6 про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку зі зверненням до Деснянського районного суду з метою визнання заповіту, посвідченого від імені ОСОБА_5 , недійсним; 01 червня 2021 року на адресу Другої київської державної нотаріальної контори надійшла ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року про відкриття провадження по справі № 754/6063/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту, посвідченого від імені ОСОБА_5 , недійсним; на підставі вищевикладеного заяву ОСОБА_3 долучено до спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом призупинено до вирішення справи у суді.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки нерухоме майно, на яке накладено арешт (1/2 частина квартири), як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, предметом позову, який згідно заяви мала намір подати ОСОБА_3 , євизнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 02 лютого 2012 року, скасування його державної реєстрації, визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом та витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартири за вказаною адресою, і у разі задоволення позову за ОСОБА_3 може бути визнано право власності на вказану Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 та витребувано її від ОСОБА_1 .

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо права власності на квартиру,заявник обґрунтовано навела припущення про те, що відповідач може відчужити належне їй спірне майно. Натомість доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено жодних фактичних обставин, які б свідчили про те, що ненакладення арешту на квартиру або її частину може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, з посиланням на правові позиції Верховного Суду щодо застосування відповідних норм процесуального права щодо забезпечення позову, викладені в постановах від 21 серпня 2019 року в справі № 761/39201/18, від 25 вересня 2019 року в справі № 320/3560/18, від 22 січня 2020 року в справі № 923/826/19, від 18 травня 2021 року № 914/1570/20, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про відсутність між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спору про право власності на квартиру з посиланням на ті обставини, що ОСОБА_1 є власником лише Ѕ частини квартири, а інша Ѕ частина квартири належала ОСОБА_5 , а після її смерті увійшла до складу спадщини.

Апеляційний суд не приймає зазначені доводи з огляду на те, що ОСОБА_3 претендує на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, в зв`язку з чим однією з її позовних вимог є визнання недійсним договору дарування, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 02 лютого 2012 року, що було належним чином враховано судом першої інстанції при постановленні ухвали про забезпечення позову, відтак перебування у власності ОСОБА_1 лише частини квартири не спростовує наявності у заявника майнового спору з нею.

При цьому відсутність у заявника свідоцтва про право на спадщину станом на час звернення до суду з заявою про забезпечення позову, на що звертає увагу ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не позбавляє ОСОБА_3 права звернення до суду за захистом своїх прав як власника спадкового майна, які вона вважає порушеними, оскільки нею прийнято спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори відповідно до ст. 1269 ЦК України і на підставі цієї заяви заведено спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_5 .

Апеляційний суд враховує наданий до апеляційної скарги лист Другої київської державної нотаріальної контори від 09 липня 2021 року про оскарження ОСОБА_6 в Деснянському районному суді м. Києва заповіту, укладеного на користь заявника ОСОБА_3 , однак, оскільки станом на час постановлення судом першої інстанції оспорюваної ухвали від 13 липня 2021 року докази скасування судом заповіту ОСОБА_5 , укладеного на користь ОСОБА_3 , відсутні, дані обставини не спростовують висновків суду про наявність майнового спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що згідно листа Другої київської державної нотаріальної контори від 09 липня 2021 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки постанова про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії в матеріалах справи відсутня, а в наданому ОСОБА_1 листі нотаріальної контори в дійсності зазначено, що видачу свідоцтва про право на спадщини призупинено до вирішення справи в суді.

Виходячи із аналізу наданих заявником документів та враховуючи наведені вимоги закону, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що з урахуванням предмету спору є обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на Ѕ частину квартири, яка є предметом спору, і такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами майбутнього позову про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 02 лютого 2012 року, скасування його державної реєстрації, визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом та витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартири.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, може бути відчужене нею в будь-який час.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що застосовані заходи забезпечення позову є необґрунтованими і вжитими без перевірки судом існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що застосування даного виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, гарантованих ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, оскільки обмежується лише можливість розпоряджатися майном, на яке накладено арешт на підставі ухвали суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідач не позбавлена можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків, викладених в судовому рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на доказах і законі, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.