Ухвала

02 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 296/2351/17

провадження № 61-11944св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Житомирбудделюкс»,

особа, що подала апеляційну та касаційну скарги,- Житомирська міська рада,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Житомирської міської ради на ухвалу Житомирського апеляційного суду

від 14 червня 2021 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Григорусь Н. Й., Галацевич О. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирбудделюкс» про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирбудделюкс» (далі - ТОВ «Житомирбудделюкс») про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1637 га, кадастровий номер :05:009:0011, що розташована на АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, щона підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року він придбав у

ТОВ «Житомирбудделюкс» будівлю автостоянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з будинку охорони (літера «А» згідно з планом) площею 48 кв. м, воріт металевих площею 10,8 кв. м, огорожі на основі залізобетонних плит площею 379,6 кв. м, асфальтного дворового покриття площею 1598 кв. м та маслозбірника бетонного об`ємом 4 куб. м.

У зв`язку з фактом укладання договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року нерухомого майна до ОСОБА_1 перейшло також право власності на земельну ділянку, проте відповідачі на зазначене не звертають уваги та на неодноразові звернення заперечують проти визнання права власності на земельну ділянку.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1637 га, кадастровий номер :05:009:0011, що розташована на АДРЕСА_1 .

У травні 2017 року ТОВ «Житомирбудделюкс» та ОСОБА_2 подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та вказували, що проти задоволення позову не заперечують (а. с. 33, 34).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею

0,1637 га з кадастровим номером :05:009:0011 та цільовим призначенням - для ведення комерційної діяльності, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

З огляду на те, що нерухоме майно, що належить позивачу, розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , із кадастровим номером :05:009:0011, площею 0,1637 га, суд першої інстанції вважав наявними правові підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, 25 лютого 2021 року Житомирська міська рада подала апеляційну скаргу та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що земельна ділянка, на

якій розташована самочинна будівля та яка є предметом спору у цій справі, перебуває у комунальній власності. Рішенням Житомирської міської ради

від 04 квітня 2014 року № 670 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам» відмовлено ТОВ «Житомирбудделюкс» у наданні дозволу на складання проекту із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Крім того, у справі № 906/91/16

за позовом Житомирської міської ради до ФОП ОСОБА_3 ,

ТОВ «Житомирбудделюкс», треті особи: ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі автостоянки

від 28 грудня 2012 року, рішенням Господарського суду Житомирської області

від 16 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду

від 10 травня 2018 року, позов задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу будівлі автостоянки від 28 грудня 2012 року.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 15 березня 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житомирської міської ради на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня 2017 року.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14 червня 2021 року закрито як помилково відкрите провадження за апеляційною скаргою Житомирської міської ради на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 травня

2017 року.

Ухвала апеляційного мотивована тим, що на Житомирську міську раду як на орган місцевого самоврядування поширюється присічний річний строк для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначений частиною третьою статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до

15 грудня 2017 року), що у свою чергу передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження.

ЦПК України у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги, не передбачає такої підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, яка була передбачена частиною третьою статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Проте, на думку апеляційного суду, оскільки право Житомирської міської ради на апеляційне оскарження припинилося після спливу одного року з моменту оголошення оскарженого судового рішення суду першої інстанції, то подальша зміна процесуального законодавства не свідчить про відновлення права Житомирської міської ради на апеляційне оскарження.

У липні 2021 року Житомирська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 червня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Також касаційна скарга містить посилання на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що відповідає підставі касаційного оскарження, визначеній абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями після відкриття апеляційного провадження та поновлення строків на апеляційне оскарження закрити апеляційне провадження у зв`язку із пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує права та законні інтереси міської ради щодо володіння та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в комунальній власності, проте міська рада не брала участі у справі та не знала і не могла знати про існування судового рішення у справі, а тому відповідно до положень статті 352 ЦПК України має право на оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. Оскільки Житомирська міська рада отримала копію оскаржуваного судового рішення лише 16 лютого 2021 року, а тому не пропустила строк на апеляційне оскарження і провадження у справі було відкрито правомірно.

Суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до

15 грудня 2017 року).

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2021 року поновлено Житомирській міській раді строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У жовтні 2021 року матеріали справи № 296/2351/17 надійшли до Верховного Суду.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та клопотання про закриття касаційного провадження у справі, підписані представником ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року відзив на касаційну скаргу та клопотання про закриття касаційного провадження у справі повернуто без розгляду особі, яка їх подала, у зв`язку з тим, що відзив та клопотання підписані особою, яка не має повноважень підписувати відповідні документи, оскільки до суду не було подано доказів такого представництва.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_4 , із наданням ордеру на представництво та надання правничої допомоги, у якому просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки апеляційну скаргу подано поза межами строку на її подання, а тому поновлення такого строку є неправомірним. Крім того, касаційна скарга не містить виключних випадків та підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду робить висновок про наявність підстав для зупинення касаційного провадження у справі з огляду на наступне.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2021 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 2-3887/2009 (провадження № 61-17369св20) за позовом ОСОБА_5 до Львівського міського відділу Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, Львівського міського управління земельних ресурсів про визнання права власності на спадщину,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня

2020 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Цяцяка Р. П., і указана справа прийнята до розгляду Великою Палатою Верховного Суду згідно з ухвалою

від 24 березня 2021 року (провадження № 14-36цс21).

Передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу

№ 2-3887/2009 (провадження № 61-17369св20), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходив із наявності підстав для відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 листопада 2020 року у справі № 13/197-10, та конкретизації висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05.

Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2021 року мотивована тим, що існують різні підходи щодо застосування норм ЦПК України та ГПК України у відповідній редакції, у яких визначені строки апеляційного оскарження судових рішень. Зокрема, в одних випадках суди застосовують процесуальні норми, які були чинними станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, в інших - норми у редакції, які діяли на підставі Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176-VI):

1) у справі № 2-1678/05 орган місцевого самоврядування у серпні 2016 року оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 21 березня 2015 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року вказала, що обґрунтованим є застосування апеляційним судом при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою), згідно з яким установлений преклюзивний річний строк на апеляційне оскарження судових рішень органом місцевого самоврядування. Висновків щодо застосування положень пункту 13 Перехідних положень ЦПК України Велика Палата Верховного Суду не висловлювала;

2) у справі № 908/1141/15-г орган державної влади у вересні 2018 року оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 04 березня 2015 року. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року зазначив, що обґрунтованим є застосування апеляційним судом для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції), згідно з яким установлений преклюзивний річний строк на апеляційне оскарження судових рішень органом державної влади;

3) у справі № 2-2761/09 прокурор у жовтні 2018 року оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 26 серпня 2009 року. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 травня 2020 року вказав, що сплив на час подання апеляційної скарги передбаченого абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) строку на апеляційне оскарження судового рішення унеможливлює його поновлення. Подібно виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах

від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008, від 09 вересня 2020 року у справі № 2-о-72/08, а також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі

№ 2-2761/09;

4) інший висновок викладено у справі № 13/197-10, в якій орган місцевого самоврядування у червні 2020 року оскаржив в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 25 серпня 2010 року. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 11 червня 2020 року зазначив, що необґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі. Мотивував тим, що стаття 93 ГПК України

(у редакції, чинній на час прийняття рішення суду першої інстанції та подання апеляційної скарги) не передбачала преклюзивного річного строку для органу місцевого самоврядування на апеляційне оскарження. Тому касаційний суд скасував ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження та передав справу на новий розгляд до цього ж суду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Наведені правові висновки, на думку Верховного Суду, свідчать про різний підхід до застосування Верховним Судом пункту 13 Перехідних положень ЦПК України та ГПК України, а також присічного річного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення прокурором, органом державної влади чи органом місцевого самоврядування (поновлення строку на апеляційне оскарження), визначення редакції процесуального закону, який підлягає застосуванню при поданні після 15 грудня 2017 року апеляційної скарги на судові рішення, ухвалені до цієї дати.

На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, без відступлення від висновків щодо застосування зазначених вище процесуальних норм, висловлених Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 10 листопада

2020 року у справі № 13/197-10, а також без уточнення висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19), правильно сформувати правову позицію неможливо.

Ураховуючи зазначене, вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та судове рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах із вирішенням аналогічного процесуального питання.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі)

у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне зупинити касаційне провадження № 61-11944св21

у справі № 296/2351/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 296/2351/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Житомирбудделюкс» про визнання права власності, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук