22-ц/804/242/22
265/5906/20

Єдиний унікальний номер 265/5906/20
Номер провадження 22-ц/804/242/22
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2022 року м. Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,
Секретар Вороніна М.М.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2021 року у складі судді Копилової Л.В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у вказаній сумі, а також судові витрати.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та задовольнити вимоги банку, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідач не спростував наявність боргу.

Вважає, що судом порушені норми матеріального права при вирішенні спору.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, де вказує на правильність рішення першої інстанції.

Так, банк змінив строк виконання договору, звернувшись до суду з позовом в 2015 році, а 29.12.2015 року було винесено судове рішення, тому позивач пропустив строк для звернення до суду з даним позовом, звернувшись до суду у вересні 2020 року. Про пропуск банком строку позовної давності відповідачем було заявлено в суді першої інстанції.

Звертаючись до суду, банк не надав відомостей про суму, яка була стягнута з боржника після ухвалення судом в 2015 році рішення про стягнення загальної заборгованості, отже, розміру фактичної заборгованості не встановлено, і тому банк нічим не обґрунтував розмір розрахованих 3 річних.

Крім того, позивач просить суму стягнути в валюті, у котрій укладений договір, а не в гривні, що суперечить діючому законодавству.

Відповідач ОСОБА_1 до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» Малервейн М.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Майську А.В., яка просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 вересня 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір № MRІРGK11060011, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 22 000 доларів США терміном до 09.09.2021 року, а відповідач зобов`язався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року на користь банку з відповідача стягнута заборгованість станом на 05 серпня 2015 року за кредитним договором у розмірі 18 040,24 дол. США, що за курсом НБУ складало 391 653,61 гривень.

Звертаючись до суду, позивач розрахував, що після подання позовної заяви до суду 20.08.2015 року про стягнення суми боргу за кредитом, починаючи з 21 серпня 2015 року по 29 травня 2020 року у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 1 685,19 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми, і яку банк нараховує на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що право АТ КБ «Приватбанк» нараховувати проценти за кредитним договором № MRІРGK11060011 від 13 вересня 2006 року припинилося у день пред`явлення позову до суду до ОСОБА_1 в серпні 2015 року. Суд видив з того, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни, і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тому суд відмовив АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 ..

Погодитися з таким висновком неможливо.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо виплати боргу за кредитним договором, підтвердженого судовим рішенням. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2015 року, яким на користь банку з відповідача було стягнуто заборгованість, нараховану станом на 05 серпня 2015 року за кредитним договором, у розмірі 18 040,24 дол. США, що за курсом НБУ склало 391 653,61 гривень.

Грошове зобов`язання по погашенню боргу за рішенням суду на даний час не виконано, і відповідачем такі обставини не спростовані. В скарзі відповідач заявляв, що банк не обґрунтував суму заборгованості, на яку нараховував 3% річних. Разом з тим у справі міститься розрахунок позивача, в якому виведена сума боргу. Задля перевірки суми 3% річних необхідні тільки математичні розрахунку, але, зі свого боку, відповідач не надав жодних відомостей, які б спростували позовні вимоги, ніяких інших розрахунків не навів, більш того, заявляв про застосування строку позовної давності, а не про відмову в позові по суті.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність і підстав для стягнення суми трьох процентів річних за неналежне виконання судового рішення, є помилковим, не узгоджується з зазначеними вище нормами матеріального права, зокрема, положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанцій, установивши, що рішенням суду з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто грошову суму боргу в розмірі 18 040,24 дол. США, і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, дійшов висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов`язань, які відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Як вже зазначалося, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання ( в даному випадку дати рішення суду про стягнення заборгованості ) до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

В заяві про перегляд заочного рішення відповідачем ОСОБА_1 заявлено про пропуск позивачем строку давності, оскільки до суду з позовом про стягнення повної суми заборгованості банк звертався ще у серпні 2015 року. (а.с.42).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У цій справі АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов 10 вересня 2020 року.

Звертаючись з позовом до суду, банк зазначав, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором на день подання позову складає 14613,73 долара США, відповідно, 3% від даної суми складає 1685,19 доларів США за період з 21.08.2015 року (наступний день після дати подання позову про дострокове повне стягнення боргу за кредитом) по 29.05.2020 року (дату, на яку позивач провів розрахунок сум, що складають позовні вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Із зазначеного випливає, що валюта платежу визначається на день фактичного виконання грошового зобов`язання (яке може бути як добровільне так і примусове, як одноразове так і часткове), а відтак, у випадку виконання зобов`язання в іноземній валюті конвертацію вказаної суми заборгованості в національну валюту, при необхідності, належить провести на день здійснення платежу. Отже, доводи відповідача, що позивач незаконно просив стягнути заборгованість у валюті зобов`язання, не мають значення для вирішення спору по суті, оскільки конвертація суми може бути проведена при виконанні зобов`язання на день платежу.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини з кредиту, відповідачем не виконано зобов`язання перед банком, кошти, отримані у кредит в сумі 14613,73 долара США, не повернуті, а тому з відповідача на користь банку необхідно стягнути суму 3 відсотків річних.

Оскільки банк звернувся з позовом до суду першої інстанції 10 вересня 2020 року з вимогою про стягнення 3% річних з 21 серпня 2015 року, апеляційний суд, з урахуванням наведеного вище, доходить висновку, що вимогу необхідно задовольнити частково, провівши розрахунок 3% річних з 10 вересня 2017 року (відрахувавши три роки, які передували подачі позову) і до зазначеної в розрахунку позивача дати, а саме до 29 травня 2020 року включно (тобто в межах заявлених позовних вимог), що становить 1132 днів та у визначеній в договорі валюті доларах США.

Отже, 3 % річних щодо боргу 14613,73 долара США розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення - 1132, помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році), що дорівнює 1359,68 доларів США.

Враховуючи викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову: стягненню з відповідача в межах строку позовної давності підлягає сума 3 відсотків річних в розмірі 1359,68 доларів США.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 2102 грн., за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3153 грн., а всього 5255 грн..

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (заявлено вимоги на 1685,19 дол. США., задоволено в розмірі 1359,68 дол. США, що складає 80,69 % від суми заявлених вимог), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина сплаченого судового збору у розмірі 4240,26 грн. (сплачено 5255 грн х 80,69%).

Керуючись ст.374, 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Мариуполя Донецької області від 21 жовтня 2021 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» суму 3 % річних в розмірі 1359 (одна тисяча триста п`ятдесят дев`ять) доларів США 68 центів та судовий збір у розмірі 4240 (чотири тисячі двісті сорок гривень 26 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2022 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна