УХВАЛА

14 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 177/1912/19

провадження № 61-19747ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення частки в спільному сумісному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, в зв`язку з чим позов не підлягав задоволенню.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки спірне майно було придбане сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а підстави для застосування позовної давності відсутні.

03 листопада 2021 року представник ОСОБА_2 , діюча в інтересах ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку надіслала на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що застосування судом апеляційної інстанції частини першої статті 261 ЦК України суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 619/894/16-ц.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог пункту 5 частини 2 статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Так предметом спору у цій справі є визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі аналізу доказів в матеріалах справи, пояснень учасників справи, визнали доведеними позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції встановив наявність підстав для застосування позовної давності за заявою відповідача. Водночас суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції та, керуючись правовими висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від. 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц щодо застосування позовної давності у подібних правовідносинах, вказав на те, що підстави для застосування позовної давності відсутні.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», пункт 570).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 08 лютого 2011 року шлюб між учасниками позивачем та відповідачем розірвано.

В процесі розгляду справи судом апеляційної інстанції було надано оцінку доводам відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, за змістом якого позивач після придбання будинку у 2009 році жодного разу туди не приїзди та жодного разу там не проживав, проте, звернувся з позовом до суду через 10 років після спливу строку, визначеного для поділу майна подружжя.

За результатами аналізу вищевказаного суд апеляційної інстанції вказав на те, що не проживання позивача у спірному домоволодінні не може свідчити про порушення його права, а отже і про початок перебігу позовної давності. Суд наголосив, що початок перебігу позовної давності розпочався з моменту виникнення спору між сторонами.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц.

Таким чином застосування суд апеляційної інстанції норми статті 261 ЦПК України, яка регулює порядок застосування позовної давності, відповідає вищезазначеним правовим висновком Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги щодо неправильності висновку суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування позовної давності зводяться до незгоди з постановою суду апеляційної інстанції, переоцінки обставин справи та неправильного трактування правового висновку Верховного Суду, яким керувався суд апеляційної інстанції.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваної постанови та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки застосування норми права відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення частки в спільному сумісному майні подружжя.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

А. І. Грушицький

Є. В. Петров