Справа №339/428/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Ганчар Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

10 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою та просить розірвати шлюб, укладений 08 серпня 1965 року з ОСОБА_2 , в якому народився син, який досяг повнолітнім.

Такі вимоги обгрунтовує тим, що шлюбні стосунки між ними припинені та немає наміру на подальше їх збереження сім`ї, оскільки у їх відносинах відсутнє взаєморозуміння, повага один до одного, змінилося ставлення один до одного, вони віддалилися та стали чужими людьми, не можуть проживати разом, у них немає спільних інтересів, в результаті чого часто виникають спори, що призводять до конфлікту.

Вони неодноразово змирювалися з такою ситуацією, що склалася між ними задля збереження сім`ї, пробували примиритися та порозумітися між собою, однак це нічого не змінило і стосунки між ними не покращилися. Він не має наміру більше проживати у таких стосунках, а тому хоче розірвати шлюб з відповідачем, який є формальним, оскільки особисті відносини між ними уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування, відтак, примирення та збереження сім`ї є неможливим.

14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25 січня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подала заяву, в якій заперечуючи позовним вимогам, просила надати термін для примирення тривалістю 6 місяців. Вважає, що наведені позивачем підстави є надуманими, оскільки є можливість збереження сім`ї та відновлення тих відносин, які існували більше 34 років. За час перебування у шлюбі в них народився син, який є повнолітнім, у них були хороші відносини, спільно нажили майно, вели спільно господарство та мали спільні інтереси, підтримували один одного, завжди мали спільну думку та досягли значного особистісного розвитку та кар`єрного росту. Вони стоять на порозі поважного віку і взаємодопомога та підтримка більш потрібна, ніж в молодості.

Заслухавши вступне слово сторін, пояснення позивача в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно вимог ст.77,81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу сімейних відносин щодо припинення шлюбу.

Встановлено, що сторони уклали шлюб 08 серпня 1987 року у Болехівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 48 (а.с.6).

Згідно з ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст. 56 СК ).

Пленум ВСУ у п.10 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, роз"яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Емоційні пояснення сторін у судових засіданнях відносно поведінки кожного з них свідчать про відсутність у них поваги та почуття любові один до одного, взаєморозуміння, тобто тих основ, на яких утримується міцна сім`я та підтверджує доводи позивача про те, що припинення шлюбних відносин між ними носить не тимчасовий, а постійних характер, що унеможливлює їх примирення.

Як встановив суд, сторони перебувають в неприязних відносинах, а з 05 березня 2021року стосунки між ними припинено, оскільки вони проживають окремо.

Зокрема, будучи допитаним в якості свідка, позивач під присягою пояснив, щопримирення з дружиною неможливе, оскільки впродовж 34 років спільного життя, вона чинила щодо нього психологічний тиск: забороняла запрошувати додому його батьків та друзів, вказувала кого він має запрошувати на своє день народження, влаштовувала сварки на його робочому місці, поширювала плітки щодо нього, вчинила скандал на його день народження в присутності гостей в закладі відпочинку, дискредитуючи його, як чоловіка та керівника установи; по декілька разів на день виганяла з будинку, вночі не давала йому спокою, постійно стукаючи у двері, внаслідок чого вимушений був спати в машині, у дітей та знайомих. Не витримавши такого тиску, бажаючи в такому віці жити в спокої, він прийняв рішення проживати окремо, тому з 05 березня 2021року, забравши всі речі, переїхав жити до будинку своєї матері та зробив там ремонт, щоб покращити умови проживання. З того часу з відповідачем не спілкується. Примирення є неможливим, настоює на розірванні шлюбу, оскільки із-за такої поведінки своєї дружини, він немає до неї ні поваги, ні любові. Та й відповідач, з часу подачі ним позову до суду, не намагалася помиритися, а навпаки, не змінила своєї поведінки та звернулася до нього через адвоката з письмовим проханням про поділ майна.

Такі доводи позивача про те, що його подальше спільне життя з відповідачем внаслідок непорозумінь та неприязних стосунків, що склалися між ними, буде суперечити його інтересам заслуговують на увагу.

Так, відповідач, надаючи пояснення, не заперечувала того факту, що дійсно в їх відносинах сталися негативні зміни, вони віддалилися один від одного (в чому визнає, що є і її вина), оскільки у чоловіка з"явилася інша особа, яка була найближчим другом в їх сім"ї. Вважає, що таким діями чоловік опозорив її, зіпсувавши їй життя. Перемови з цією жінкою, її присутність на дні народження чоловіка, розмови з чоловіком цієї жінки, не дали ніяких результатів. Позивач, забравши речі, пішов жити до своєї матері. А коли вона була хвора та лікувалася в обласній лікарні, він, проявивши байдужість, жодного разу не подзвонив до неї та не поцікавився перебігом її хвороби. Вона ніколи не дасть йому згоду на розірвання шлюбу, оскільки це великий гріх перед богом та ця "карма" впаде на сім"ю сина та онуків.

Таким чином, відповідач, заперечуючи щодо розірвання шлюбу, не подала суду доказів того, що їхня сім"я не розпалася і збереження шлюбу є можливим. ЇЇ ультимативні заяви я не дам на розлучення чоловіку, бо це є гріх суд розцінює, як відтермінування розірвання шлюбу, оскільки вона не взмозі змінити ситуацію, яка склалася у стосунках з позивачем, доводи якого були переконливими про те, що сім`ю зберегти неможливо.

Встановлено, що справа перебуває на розгляду з 10 грудня 2021 року, а сторони не проживають разом з березня 2021року і відповідач не вжила жодних дій протягом цього періоду щодо примирення з метою збереження шлюбу.

Окрім того, представник відповідача направив позивачу повідомлення від 17 січня 2022 року з вимогою з`явитися до нотаріальної контори для укладення договору про встановлення порядку володіння та користування приміщення спільного домоволодіння (а.с.28-29).

Так, згідно з ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню ст. 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».

Аналогічний висновок зроблено упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).

Із системного правового аналізу зазначених вище наведених правових норм слідує, що небажання збереження шлюбу не потребує доведенню відповідними доказами, оскільки це є правом особи припинити шлюбні відносини, а суд, розглядаючи такий спір, повинен лише встановити фактичні взаємини подружжя, причини подання позову, наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя, і за умови встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, ухвалити рішення про розірвання шлюбу.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

До того ж, здійснення процедури примирення виявляється можливим за наявності бажання до цього обох сторін, які прикладають зусилля до збереження шлюбу.

Проте, будучи опитаним в якості свідка ОСОБА_1 , зазначив, що фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені, окреме проживання та відсутність спілкування свідчить про неможливість збереження шлюбу.

Позивач категорично не згідний на примирення, не бажає спілкуватися з відповідачем, звинувачуючи її у вчиненні дії, що призвело до психологічнго насилля щодо нього, як основну причину розірвання шлюбу між ними, вказує, що шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує, шлюб існує формально і суперечить його інтересам, чим висловив своє небажання зберегти цей шлюб.

За таких обставин, які склалися між подружжям ОСОБА_4 , суд не вбачає підстав для надання їм строку на примирення з метою збереження сім"ї.

Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов"язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім"ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов"язаний утверджувати в сім"ї повагу до матері. Дружина зобов"язана утверджувати в сім"ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім"ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст. 56 СК ).

З`ясувавши фактичні обставини справи, причини позову про розірвання шлюбу, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

За клопотанням позивача, судові витрати покладаються на нього.

На підставі наведеного, ст.110-112, 113 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст.258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Шлюб, зареєстрований 08 серпня 1987 року у Болехівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 48, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 розірвати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Дата складання повного тексту рішення 14 лютого 2022 року.

Суддя Головенко О.С.