Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 654/652/20

провадження № 61-7523св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

треті особи: державний реєстратор виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області Зелінський Володимир Федорович, державний нотаріус Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негра Олег Анатолійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Склярської І. В., Пузанової Л. В., Ігнатенко П. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину.

Позовну заяву мотивувала тим, що у 1973 році ОСОБА_3 отримав земельну ділянку для будівництва, площею 600 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 його спадкоємцями були: мати

ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 . На підставі рішення суду першої інстанції, ухваленого в 2011 році, ОСОБА_4 стала єдиним власником житлового будинку, загальною площею 43 кв. м, житловою 16,3 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2012 році ОСОБА_4 подарувала позивачу цей будинок.

ОСОБА_1 стверджувала, що будинок не був придатним для проживання, вона здійснила його поліпшення, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася до 92,6 кв. м, житлова - до 28,8 кв. м. Зазначала, що її право власності оспорюється в судовому порядку, при цьому в 2018 році, за наявності рішення Апеляційного суду Херсонської області, право власності на домоволодіння було зареєстровано за померлим ОСОБА_3 та в подальшому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, перереєстроване за відповідачем, що призвело до втрати нею права власності на належне її майно.

Апеляційний суд Херсонської області у 2017 році скасував рішення суду першої інстанції та відмовив ОСОБА_4 у задоволенні вимог про визнання за нею права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 11 вересня

2018 року визнано недійсним договір дарування та витребувано майно у ОСОБА_1 .

Рішенням державного реєстратора від 01 листопада 2018 року до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок літ. «А», загальною площею 92,6 кв. м, житловою площею

28,8 кв. м.

12 листопада 2018 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яким посвідчено право ОСОБА_2 на нерухоме майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_3 за життя, а саме житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 92,6 кв. м, житловою площею

28,8 кв. м, та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважала, що під час вчинення дій державним реєстратором порушено статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 66 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки необхідних документів для підтвердження наявності у ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, тим більше площею 92,2 кв. м, надано не було. З приводу порушень закону при видачі свідоцтва про право на спадщину позивач вказувала, що нотаріусом не було встановлено всіх спадкоємців, оскільки до їхнього числа не включено ОСОБА_4 , яка мала таку ж частку в спадковому майні, як і відповідач, оскільки була спадкоємицею першої черги та прийняла спадщину відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України. Ці обставини призвели до видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в обсязі, більшому ніж передбачено законом. Також, нотаріусом не було перевірено обсяг та склад нерухомого майна, що належало померлому на дату смерті, внаслідок чого видано свідоцтво на майно, яке не було власністю спадкодавця.

Позивач посилалася на те, що діями відповідача та третіх осіб порушено її право власності, що стало підставою для звернення до суду з позовом та зазначила, що предметом спору є не стільки дії та рішення державного реєстратора, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення її права власності на нерухоме майно, а підставою позову є обґрунтування речового права на майно.

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 листопада 2018 року державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негрою О. А., зареєстроване у реєстрі за номером 1000, яким посвідчено право ОСОБА_2 на нерухоме майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_3 за життя, а саме на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 92,6 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

01 листопада 2018 року за № 103;

- скасувати рішення державного нотаріуса Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негри О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43993925 від 12 листопада 2018 року, та запис про право власності, номер 288699959 від 12 листопада

2018 року, відповідно до якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/1частку житлового будинку літ. «А», загальною площею

92,6 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, розташованого у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області

від 16 вересня 2020 року, ухваленим у складі судді Третьякової І. В., позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43801911

від 01 листопада 2018 року, та запис про право власності, номер 28688737

від 29 жовтня 2018 року, відповідно до якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/1 частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 92,6 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, розташованого у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане

12 листопада 2018 року державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негрою О. А., зареєстроване у реєстрі за номером 1000, яким посвідчено право ОСОБА_3 за життя,

а саме на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 92,6 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

01 листопада 2018 року за № 103.

Скасовано рішення державного нотаріуса Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негри О. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43993925 від 12 листопада 2018 року та запис про право власності 288699959 від 12 листопада

2018 року, відповідно до якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/1 частки житлового будинку літ. «А», загальною

площею 92,6 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, розташованого у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103.

Додатковим рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2020 року, ухваленим у складі судді Третьякової І. В., задоволено клопотання ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору у сумі

2 522,40 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 5 500,00 грн, а всього

8 022,40 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року у справі

№ 654/223/18 витребувано спірне майно від ОСОБА_1 у власність

ОСОБА_2 , оскільки рішенням державного реєстратора порушуються права позивача на іншу частку майна, яка не підлягає витребуванню у неї на користь ОСОБА_2 . Також суд дійшов висновку, що відомості, зазначені у свідоцтві про право на спадщину за законом, з приводу площі житлового будинку та переліку господарчих і побутових будівель та споруд до нього не відповідають відомостям про склад спадщини відповідача, які вказані у постанові Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року, тому вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним як таке, що містить недостовірні відомості про майно, яке належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини.

Задовольняючи клопотання позивача про розподіл судових витрат, суд першої інстанції врахував положення частини першої статті 141, частин другої, третьої статті 137 ЦПК України та вважав доведеними заявлені вимоги.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 23 березня

2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 16 вересня

2020 року та додаткове рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 783, 60 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, враховуючи позицію позивача про поновлення її права на нерухоме майно, вважав, що оскільки ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна, витребуваного у неї ОСОБА_2 згідно із постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 654/2123/18-ц, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про скасування рішень про реєстрацію житлового будинку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може привести до захисту або відновлення порушеного права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у її володіння житлового будинку, відшкодування витрат (про стягнення яких позивач не заявляла).

Верховний Суд у наведеній постанові при розгляді справи про витребування у ОСОБА_1 нерухомого майна звернув увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевому набувачу збитків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Херсонського апеляційного суду від 23 березня 2021, залишити в силі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області

від 16 вересня 2020 року та додаткове рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2020 року.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

17 травня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Голопристанського районного суду Херсонської області.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 219/5238/17 (провадження № 11-593апп18),

від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Суд апеляційної не встановив фактичних обставин справи, зокрема щодо порушення її прав, не вказав, який існує інший ефективний спосіб захисту її прав. При цьому не спростував її доводи щодо незаконності реєстрації та свідоцтва, отже ухвалене судове рішення є необґрунтованим.

Заявник вважає, що її право власності на спірний будинок було незаконно припинено постановою Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 654/223/18, якою визнано недійсним договір дарування спірного будинку.

При цьому посилається на порушення її житлових прав відповідачем, оскільки вона разом зі своєю сім`єю проживає у спірному будинку. Відповідач звернувся до неї з позовом про виселення, мотивуючи це тим, що він є власником будинку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області

від 12 листопада 2011 року у справі № 2-1585/11 позов ОСОБА_4 до Голопристанської міської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

12 червня 2012 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою М. В. посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з описом предмета договору (пункт 1.3 договору) в дар відчужено будинок літ «А» - черепашник, житловою площею 16,3 кв. м, загальною площею 43,0 кв. м. При ньому є: туалет літ. «Б» - цегла, огорожа № 2, 3.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 13 грудня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2011 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за необґрунтованістю.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 12 червня 2012 року та витребування нерухомого майна.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області

від 10 квітня 2018 року у справі № 654/223/18 позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 11 вересня

2018 року скасовано рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 квітня 2018 року у справі № 654/223/18 і прийнято постанову, якою позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 12 червня

2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Витребувано у ОСОБА_1 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , забудовником якого був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що 29 жовтня

2018 року державним реєстратором Зелінським В. Ф. внесено запис про право власності ОСОБА_3 за номером 28688737. Підстава виникнення права власності: дублікат договору, серія та номер 1-233, виданий

25 вересня 2018 року, видавник: Державний нотаріальний архів Херсонської області; довідка, серія та номер 191, видана 05 жовтня 2018, видавник Комунальне підприємство «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради; лист, серія та номер 704/02-14, виданий

26 вересня 2018 року, видавник: Голопристанська державна нотаріальна контора Херсонської області; постанова, серія та номер 654/223/18 виданий 11 вересня 2018 року, видавник: Апеляційний суд Херсонської області; рішення суду, серія та номер 2-1585/11, видане 13 грудня 2017 року видавник: Апеляційний суд Херсонської області, ухвала суду, серія та номер 654/223/18, видана 18 вересня 2018 року, видавник: Апеляційний суд Херсонської області; витяг зі Спадкового реєстру, серія та номер:3910887, виданий 22 лютого 2005 року, видавник: Голопристанська державна нотаріальна контора Херсонської області.

Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43801911 від 01 листопада 2018 року,

ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Голопристанської міської ради Херсонської області.

12 листопада 2018 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом в якому зазначено: «спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться у

АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі Договору забудови від 14 листопада 1973 року, посвідченого Голопристанською державною нотаріальною конторою Херсонської області 11 грудня 1973 року за № 2269, дублікат якого посвідчений Державним нотаріальним архівом Херсонської області 25 вересня 2018 року за реєстровим № 1-233, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 листопада 2018 року за №103». Наведений опис спадщини.

12 листопада 2018 року державним нотаріусом здійснена державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 ; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 1000, видане 12 листопада 2018 року, видавник: Голопристанська державна нотаріальна контора Херсонської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43993925 від 12 листопада 2018 року 15:48:01, Негра О. А. , Голопристанська державна нотаріальна контора.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року постанову Апеляційного суду Херсонської області від 11 вересня 2018 року у справі № 654/223/18 скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року у справі № 654/223/18 рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 квітня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок літ. «А», житловою площею 16,3 кв. м, загальною площею 43,0 в. м, разом з туалетом літ. «Б», помпою № 1, огорожею № 2, 3, які розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , забудовником якого був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 654/223/18 (провадження № 61-9230св20) постанова Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року у справі № 654/223/18 в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 та витребування у ОСОБА_1 на його користь житлового будинку літ. «А», житловою площею 16,3 кв. м, загальною площею 43,0 кв. м, разом з туалетом літ. «Б», помпою № 1, огорожею № 2, 3, розташованого по АДРЕСА_1 , забудовником якого був ОСОБА_3 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано. Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок і земельну ділянку, розташовані по

АДРЕСА_1 .

У цій постанові Верховний Суд не погодився із висновками апеляційного суду щодо обсягу майна, яке підлягає витребуванню від ОСОБА_1 , та зазначив таке: «…суд не врахував правових наслідків, які випливають зі скасуванням рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2011 року у справі 2-1585/11, яким було визнано за набувальною давністю право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_4 , яка у період чинності цього рішення суду, а саме

12 червня 2012 року, за договором дарування відчужила цей будинок

ОСОБА_1 , оскільки зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. Тобто апеляційний суд не врахував, що

ОСОБА_1 стала набувачем спірного нерухомого майна, в якому незаконно та без належних правових підстав здійснила реконструкцію і поліпшення. Верховний Суд вважає, що право законного власника, яким є ОСОБА_2 , підлягає захисту незалежно від здійсненої добудови чи реконструкції майна незаконним набувачем. Отже, вимоги ОСОБА_2 щодо витребування у ОСОБА_1 житлового будинку і земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю, оскільки ОСОБА_1 здійснила реконструкцію і поліпшення цього майна без належних правових підстав.

Верховний Суд звертає увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевому набувачу збитків. Так, з урахуванням положень частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач, ОСОБА_1 , яка не заявила зустрічні позовні вимоги, може заявити до власника спірного нерухомого майна позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на його повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваного майна, а у разі здійснення поліпшень цього майна, які не можна відокремити від нього без завдання йому шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного нерухомого майна».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19) (пункт 89), від 16 червня

2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19)

(пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з'ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), на яку як на підставу касаційного оскарження посилається заявник.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня

2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20).

Предметом спору в справі, що переглядається, є скасування рішень державного реєстратора виконавчого комітету, державного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

На думку позивача, зазначені рішення та свідоцтво про право на спадщину за законом порушують її право власності на нерухоме майно. Отже, позовні вимоги заявлено ОСОБА_7 , зокрема з підстав порушення відповідачем її права власності на майно, яке витребувано у неї ОСОБА_2 за постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив того, що право законного власника, яким є ОСОБА_2 , підлягало захисту незалежно від здійснення добудови чи реконструкції майна незаконним набувачем. При цьому ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна, витребуваного у неї ОСОБА_2 за судовим рішенням.

За змістом частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач з вимогами до

ОСОБА_2 про відшкодування витрат в порядку частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України до суду не зверталася.

Отже, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про скасування рішень про реєстрацію житлового будинку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може привести до захисту або відновлення порушеного права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у її володіння житлового будинку, відшкодування витрат (про стягнення яких вона не заявляла).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не вказав на те, який існує інших ефективний спосіб захисту її прав, спростовуються висновками, наведеними вище.

При вирішенні спору суд апеляційної інстанції правильно застосував правові висновки, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), на яку як на підставу касаційного оскарження посилалася ОСОБА_1 .

Доводи заявника про те, що її право власності на спірний будинок незаконно припинено постановою Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 654/223/18, якою визнано недійсним договір дарування спірного будинку, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Твердження ОСОБА_1 про порушення її житлових прав унаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення не є предметом спору у цій справі та не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець