Справа № 462/1432/20 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3436/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2020 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , про витребування гаража з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 квітня 2019 року до Львівської міської ради надійшло звернення ОСОБА_3 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , окремо розташований гараж, який повинен перебувати у комунальній власності територіальної громади м. Львова, однак незаконно перебуває у власності третіх осіб. За результатами перевірки даного звернення встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2007 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на гараж, загальною площею 19.7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 24 вересня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на вищезазначений гараж зареєстровано за ОСОБА_5 , а 17 березня 2014 року право власності на 1/2 та 1/2 частини даного гаража зареєстровано за ОСОБА_2 . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2010 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2007 року за нововиявленими обставинами, оскільки встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова № 109 від 10 березня 1987 року майно по АДРЕСА_1 належить до власності місцевих рад. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 жовтня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів про визнання права власності на гараж по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 спірний гараж не будував, дозвіл на будівництво такого у встановленому законом порядку не видавався, що свідчить про відсутність підстав для визнання за ним права власності на гараж. 28 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до голови узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради погодження меж між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , оскільки ухвалою Львівської міської ради № 4469 від 19 березня 2015 року ОСОБА_6 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0059 га на АДРЕСА_1 у власність для обслуговування гаража, за рахунок земель житлової та громадської забудови. Розглядаючи звернення ОСОБА_2 від 28 березня 2016 року, про погодження меж між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , протоколом узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15 квітня 2016 року вирішено звернутися до суду для витребування майна з чужого незаконного володіння. Стверджує, що витребування майна з чужого незаконного володіння є одним зі способів захисту права власника, оскільки гараж по АДРЕСА_1 вибув з володіння місцевої ради поза її волею, а рішення суду, яке було підставою для реєстрації права власності на спірний гараж, скасоване.

З наведених підстав, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просить:

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 гараж загальною площею 19.7 кв.м., який знаходиться у АДРЕСА_1 та передати його Львівській міській раді;

-припинити право власності ОСОБА_2 на гараж загальною площею 19.7 кв.м., який знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01);

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на гараж загальною площею 19.7 кв.м., який знаходиться у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2021 року у задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що не погоджуючись з рішенням узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15 квітня 2016 року, ОСОБА_2 звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом про скасування протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15 квітня 2016 року. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2016 року, залишеним буз змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зазначає, що, рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2016 року набрало законно сили 01 березня 2017 року, відтак початок перебігу строку позовної давності у даній справі слід відраховувати саме з 01 березня 2017 року, тому Львівською міською радою дотримано строк позовної давності у даній справі. Вказує, що в червні 2019 року Львівська міська рада зверталася до Залізничного районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 , Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про витребування гаража на АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності, однак ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Вважає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, а перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Наголошує, що об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальної громади і передані іншим суб`єктам без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради, а власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави ним заволоділа. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що 28 липня 2014 року Львівська міська рада дізналася про набуття відповідачем права власності на спірний гараж, однак з позовом про витребування гаражу з чужого незаконного володіння звернулася лише 05 березня 2020 року з пропуском строку позовної давності, не надавши при цьому належних та допустимих доказів того, що нею пропущено строк на звернення до суду з даним позовом з поважних причин, що, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Воля на відчуження майна, власником якого є територіальна громада м. Львова, означає наявність рішення (надання дозволу) Львівської міської ради на відчуження комунального майна конкретно визначеній особі.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 202802967 від 03 березня 2020 року вбачається, що 20 серпня 2007 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2007 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на гараж, загальною площею 19.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, Р. № 4232 від 11 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюком О.І., відчужив вищезазначений гараж ОСОБА_5 , який набув право приватної власності на дане майно, про що 24 вересня 2007 року внесено запис в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

17 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки гаража № 173, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину спірного гаража (рішення № 11675121 від 17 березня 2014 року).

17 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки гаража № НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину спірного гаража (рішення № 11677617 від 17 березня 2014 року).

Таким чином, 17 березня 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на гараж, загальною площею 19.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 202802967 від 03 березня 2020 року (а.с. 7-9).

28 липня 2014 року за № 3-С-19149/АП у Львівській міській раді зареєстроване звернення ОСОБА_2 про надання дозволу на відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність для обслуговування гаража.

Ухвалою Львівської міської ради 20 сесії 6-го скликання № 4469 від 19 березня 2015 року «Про надання громадянці ОСОБА_6 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » надано громадянці ОСОБА_6 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.0059 га на АДРЕСА_1 у власність для обслуговування гаража за рахунок земель житлової та громадської забудови.

28 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради щодо погодження межі між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Витягом з протоколу № 3 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15 квітня 2016 року підтверджується, що узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів рекомендовано відмовити гр. ОСОБА_6 у погодженні межі між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Крім того, юридичному управлінню Львівської міської ради рекомендовано звернутися до суду щодо скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (будівля гаража на АДРЕСА_1 ), враховуючи ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2010 року у справі № 2-4085/07 за заявою прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах держави в особі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2007 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2010 року заяву прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах держави в особі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівського міського управління земельних ресурсів, третьої особи: КП ЛОР «БТІ та ЕО», про визнання права власності за ОСОБА_4 на гараж, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2010 року встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова № 109 від 10 березня 1987 року будинковолодіння АДРЕСА_1 належить до власності місцевих рад.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2011 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до Львівського міського управління земельних ресурсів та Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛКП «Граніт», ЛОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності на гараж по АДРЕСА_1 відмовлено.

Враховуючи те, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2007 року, на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на гараж, загальною площею 19.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний гараж відмовлено, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний гараж вибув з володіння територіальної громади м. Львова поза її волею, оскільки Львівська міська рада згоди на його відчуження не надавала, рішення про відчуження гаража, що перебуває у комунальній власності, Львівською міською радою не приймалося.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про під ставність позовних вимог Львівської міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 28 липня 2014 року, позивачу стало відомо про порушення права власності на вищезазначений гараж, оскільки саме в цей день в Львівській міській раді зареєстрована заява ОСОБА_2 , як власника спірного гаража, про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для обслуговування даного гаража.

Крім цього, витягом з протоколу № 3 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15 квітня 2016 року підтверджується, що узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів рекомендовано відмовити гр. ОСОБА_2 у погодженні межі між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Крім того, юридичному управлінню Львівської міської ради рекомендовано звернутися до суду щодо скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (будівля гаража на АДРЕСА_1 ), враховуючи ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2010 року у справі № 2-4085/07, що також свідчить про обізнаність позивача про порушення права власності Львівської міської ради на спірний гараж.

Разом з тим з позовними вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач Львівська міська рада звернулася лише 05 березня 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 564/2227/17, провадження № 61-39960сво18.

Враховуючи те, що гараж, загальною площею 19.7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вибув з власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза її волею, в подальшому відчужений особою, яка заволоділа ним без належної правової підстави, позовні вимоги Львівської міської ради про витребування гаража з чужого незаконного володіння є підставними, однак, такі заявлені з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого відповідач звернувся з відповідною заявою, а належних та допустимих доказів поважності причин пропуску такого позивачем, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності у даній справі необхідно відраховувати від 01 березня 2017 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2016 року у справі № 461/3746/16-ц, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15 квітня 2016 року, не заслуговують на увагу, оскільки за загальним правилом норми ЦПК України визначають початок перебігу строку позовної давності саме від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а оскільки 28 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Львівської міської ради про надання дозволу на відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність для обслуговування гаража, саме з цього дня Львівській міській раді стало відомо про порушення її права власності на спірний гараж, відтак, саме з 28 липня 2014 року відраховується строк позовної давності.

Крім цього, при наявності порушення прав Львівської міської ради, територіальної громади м. Львова, оскарження ОСОБА_2 рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.12.2016 року у справі № 461/3746/16-ц, жодним чином не перешкоджало зверненню Львівської міської ради з позовом про витребування спірного гаража з чужого незаконного володіння, оскільки для звернення Львівської міської ради до суду з позовом для захисту порушених прав не обов`язково повинно передувати рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів, яке має рекомендаційний характер.

Покликання апелянта на те, що Львівська міська рада уже зверталася до суду з позовом про витребування гаража, що знаходиться на АДРЕСА_1 , однак ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року у справі № 462/3738/19 позов залишено без розгляду не можуть братися до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.02.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк