Справа № 137/891/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" лютого 2022 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Желіховського В.М.

секретаря судових засідань Голота О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Літин матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

До Літинського районного суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначає, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24 січня 1988 року.

Від даного шлюбу мають трьох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05 січня 2021 року їхній шлюб розірвано в Літинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький).

В період шлюбу ними було набуто у власність житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року випуску, міні трактор DONGFING DF-354, 2011 року випуску заводський номер НОМЕР_1 , з навісним обладнанням: косарка, граблі, саджалка, копачка картоплі та автомобіль FIAT UNO 1989 року випуску.

Враховуючи ту обставину, що її чоловік вигнав з будинку і вона залишилась на вулиці без засобів існування і вони з відповідачем не домовились про порядок поділу спільно нажитого майна за час шлюбу, тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю і просить їх задовольнити. Суду пояснила, що вона більше 30 років проживала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого вони за спільні кошти придбали будинок, автомобілі, трактор. Вказала, що автомобіль Фіат вони більше десяти років тому продали. Тому вона хоче, щоб визнали за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частки куплених ними транспортних засобів.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Верещак В.М. позовні вимоги підтримав повністю. Суду пояснив, що 24 січня 1988 року його довірителька уклала шлюб з відповідачем. В 1991 році вони купили житловий будинок в АДРЕСА_1 . За 30 років спільного проживання вони спільною працею будували і покращували своє домогосподарство. Висадили і доглядали сад, город. Його довірителька працювала в колгоспі, займалась господарством і дітьми. Відповідач працював зоотехніком в колгоспі, потім заготовачем на м`ясокомбінаті, згодом самостійно скуповував в населення худобу і здавав на м`ясокомбінат. Після розпаювання колгоспної землі, кожен з них отримав земельний пай, який власноручно обробляли і отримували з них дохід. В 2019 року відповідач оформив право власності на все домогосподарство і на земельні ділянки на своє ім`я.

Його довірителька всі свої сили, здоров`я віддала сім`ї і важкій селянській праці, захворіла на онкологію, є інвалідом 3 групи. В жовтні 2020 року відповідач вигнав її з спільного будинку, обробляє її земельний пай, не сплачує жодної копійки. Через такі неправомірні дії відповідача, вона залишилась на вулиці без засобів існування і з смертельною хворобою. Тому просить позов задовольнити і визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку з погосподарськими будівлями та спорудами, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2755 га, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га. Стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки ВАЗ, грошову компенсацію вартості 1/2 частки міні-трактора з навісним обладнанням та грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Фіат.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Важає, що відповідачка і так відповідно до сімейного кодексу має право на 1/2 будинку житлового будинку. Вважає, що позивач не вірно вибрала спосіб захисту, оскільки б мала звернутися з позовом про виділення частки в натурі. Щодо поділу земельних ділянок вказав, що вони були виділені його довірителю і він їх приватизував, тому вона не має права вимагати визнання за нею права власності на 1/2 частину земельних ділянок. Щодо стягнення компенсації 1/2 частки транспортних засобів просить відмовити, оскільки не надано доказів, що вони відчуджені, так як в судовому засіданні позивачка повідомила, що її невідоме місцезнаходження транспортних засобів. З`ясувавши позиції сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з таких міркувань.

Відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с.13) 24 січня 1988 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 і після реєстрації шлюбу змінила прізвище на " ОСОБА_7 ".

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.14) 05.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15-) 07.10.2019 р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . 28.01.2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:002:0159, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.21-23) 28.01.2019 р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку :03:002:0160 площею 0,2755, для ведення особистого селянського господарства яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Територіального сервісного центру МВС №0541 за №31/2-0541-3643 від 12.10.2020 р. (а.с.61) за гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 були зареєстровані наступні транспортні засоби: автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , VIN- код: НОМЕР_3 , перебував у власноcті в період часу з 03.04.2008 року по 30.09.2021 року; FIAT UNO 1989 року випуску, № кузова: НОМЕР_4 VIN-код: НОМЕР_4 , дата реєстрації 29.09.2005 року.

Відповідно до інформації Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області за №31/2-0541-3643 від 12.10.2020 р. (а.с.63) за гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 17.06.2011 року зареєстровано мінітрактор DONGFING DF-354, 2011 року випуску заводський номер НОМЕР_1 . Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою; договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третястатті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьоїстатті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 464/7011/16-ц, в постанові від 27.02.2019 вказав, що при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 зазначив, що принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. А процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 21.03.2011 у справі «Андрій Руденко проти України» зазначив, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. Та лише у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України, за таких обставин вимога про попереднє внесення суми компенсації на депозитний рахунок суду не застосовується (постанова Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 161/7205/20). За встановлених під розгляду справи судом обставин, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінених судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебуваючи у шлюбі з 24 січня 1988 року набули спірне майно, зокрема житловий будинок, земельну ділянку та транспортні засоби. Так, в судовому засіданні представник відповідача визнав, що позивачу і так належить 1/2 спірного домоволодіння, але вважає, що вона вибрала не вірний спосіб захисту, тому суд вважає необхідним поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: визнати за позивачем право власності на Ѕ житлового будинку, загальною площею 86,4 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м., позначений на плані літ. «А», веранда «а», ганок з навісом, літня кухня з сараєм літ. «Б», навіс «б», сарай «В», убиральня «в», гараж «Г», бесідка «Д», погріб з шиєю «Е», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, огорожа №4, ворота №5, криниця №6, що розташовані в АДРЕСА_1 , оскільки даний будинок придбаний сторонами під час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно із ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до роз`яснень, які містяться у абзаці другому п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Оскільки суд, під час судового розгляду справи визнав доведеним стороною позивача обставину належності спірного житлового будинку на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що для захисту законних прав та інтересів позивача ОСОБА_1 як власника 1/2 частини вказаного нерухомого майна необхідно рішенням суду визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на Ѕ земельної ділянки розміром 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0159, що розташована в АДРЕСА_1 . Також підлягає до задоволення вимога, що стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля ВАЗ 21114, 2008 року випуску, оскільки 30.09.2021 року автомобіль відповідачем був знятий з обліку, тим самим він розпорядився ним на власний розсуд і виділити зазначене рухоме майно комусь із подружжя на даний час неможливо, тому необхідно задля забезпечення рівності часток кожного з подружжя у спільному іх майні стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в сумі 39 350,00 грн. Враховуючи ту обставину, що спірний трактор DONGFING DF-354, 2011 року випуску заводський номер НОМЕР_1 , з навісним обладнанням: косарка, граблі, саджалка, копачка картоплі було придбано 17.06.2011 року під час шлюбу та дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, тому зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості Ѕ частки трактора DONGFING DF-354, 2011 року випуску заводський номер НОМЕР_1 , з навісним обладнанням: косарка, граблі, саджалка, копачка картоплі в сумі 99 350, 00 грн. підлягає до задоволення, оскільки 28.09.2021 року відповідач зняв з обліку, тим самим він розпорядився ним на власний розсуд і виділити зазначене рухоме майно комусь із подружжя на даний час неможливо. Суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля FIAT UNO 1989 року випуску, в сумі 9910 грн., хоча він і зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 , проте він у його власності не перебуває, що підтверджується показами позивача ОСОБА_1 надами в судовому засіданні, в яких вона вказала, що даний автомобіль був проданий більше 10 років тому, коли сторони разом проживали і перебували у шлюбі. Крім того, в позові є вимога про поділ земельної ділянки, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, то регулювання земельних відносин відбувається із застосуванням спеціальних норм Земельного кодексу України. У відповідності до ст.ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність внаслідок її приватизації, зокрема для ведення ОСГ - є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона не є майном, набутим подружжям у шлюбі, а одержана громадянином як частка із земельного фонду (ст. 261 ЗК України). Цей висновок підтримує і судова практика, що міститься у п. 18-2 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Зазначене вище виключає можливість визнати таку земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України. За таких підстав, не підлягає до задоволення вимога щодо визнання за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2755, що розташована за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер 0:03:002:0160, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, оскільки вказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, а виділена відповідачу для ведення ОСГ. Враховуючи ту обставину, що позов задоволено частково, тому на підставі ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо відшкодування судових витрат зі сплати судового збору і вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 6691,80 грн. Керуючись ст. ст. 13, 19, 76-82, 258-265, 268,293,294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ житлового будинку, загальною площею 86,4 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м., позначений на плані літ. «А», веранда «а», ганок з навісом, літня кухня з сараєм літ. «Б», навіс «б», сарай «В», убиральня «в», гараж «Г», бесідка «Д», погріб з шиєю «Е», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, огорожа №4, ворота №5, криниця №6, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ земельної ділянки розміром 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0159, що розташована в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля ВАЗ 21114, 2008 року випуску в сумі 39 350,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки трактора DONGFING DF-354, 2011 року випуску заводський номер НОМЕР_1 , з навісним обладнанням: косарка, граблі, саджалка, копачка картоплі в сумі 99 350, 00 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат зі сплати судового збору 6691,80 грн.

Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Вінницького апеляційного суду через Літинський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.