провадження 2/201/18/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, грошових коштів і витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , третя особа Компанія з обмеженою відповідальністю «Фунама Холдінгз Лімітед» про визнання правочинів удаваними та зобов`язання повернути борговий документ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 листопада 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, коштів та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними та зобов`язання повернути борговий документ, ухвалою суду вказані позови були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в своєму позові та з представником посилається на те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , маючи намір позичити у нього кошти для придбання нерухомого майна звернулася до нього з проханням їх позичити. За усною домовленістю між ними вони вирішили укласти договір позики у простій письмовій формі, такий договір в вигляді розписки від 25 жовтня 2011 року було складено і відповідачки отримали від позивача кошти частинами в загальній сумі 680 000 доларів США. Цього ж дня, 25 жовтня 2011 року відповідачками на його (позивача) ім`я було власноручно написано розписку про позику у нього грошових коштів в указаній сумі 680 000 доларів США з обов`язком повернути суму боргу до 25 жовтня 2016 року.

Таким чином, між ним та відповідачками фактично виникли правовідносини за договором позики в сумі 680 000 доларів США, за яким він є позикодавцем, а ОСОБА_2 і ОСОБА_5 є позичальниками. 25 жовтня 2016 року минув строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно розписки, але ці кошти відповідачки не повернули. На теперішній час відповідачі ухиляються від зустрічі з позивачем з приводу повернення боргу та борг не повертають.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач вважає, що відповідачки своїми діями порушили його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з них на його користь грошові кошти у розмірі 680 000 доларів США з урахуванням 3% річних, а також стягнути з цих же відповідачів на користь позивача суму судового збору. Гроші в борг отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач (раніше його мати) в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідачів вказаний борг з передбаченими законом відсотками, судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним і не обгрунтованим і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні з представником підтримали свої зустрічні позвоні вимоги, вказавши на те, що дійсно брали в борг у позивача кошти, але борг передбачав переоформлення приміщень замість повернення боргу, що вони і зробили і тепер фактично боргу в них перед позивачем немає. Крім того, сам борг був удаваним і фактично малося на увазі придбання та переоформлення нерухомості. Тому первісний позов вважають безпідставним, оскільки боргу в них немає, просили задовольнити сам зустрічний позов та зобов`язати позивача повернути їм оригінал розписки про борг, задовольнивши їх позов у в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 і представник третьої особи Компанії з обмеженою відповідальністю «Фунама Холдінгз Лімітед» в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, надали суду заяви про можливість слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача та представника третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги (первісні) обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що за договором позики грошей від 25 жовтня 2011 року, оформленого в вигляді простого письмового договору між позивачем ОСОБА_6 з одного боку і відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з другого боку в цей день, 25 жовтня 2011 року, відповідачі отримали в борг від позивача кошти в загальній сумі 680 000 доларів США на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді договору розписки, розписки про отримання коштів; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, відсотки по закону і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути за вимогою позивача, але не пізніше 25 жовтня 2016 року. Вказані кошти відповідачами та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначений термін не повернуті.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення закону та умов укладеного договору відповідачі свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконали, утворилася заборгованість. На вимогу позивача на протязі 2015-2016 років повернути суму боргу відповідачі відповіли відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідачі на вимогу позивача і в зазначений термін не повернули. Після звернення позивача до суду відповідачі так і не повернули суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні з`ясовано, що за договором позики грошей від 25 жовтня 2011 року, оформленого в вигляді простого письмового договору між позивачем ОСОБА_6 з одного боку і відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з другого боку в цей день, 25 жовтня 2011 року, відповідачі отримали в борг від позивача кошти в загальній сумі 680 000 доларів США на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді договору розписки, розписки про отримання коштів; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, відсотки по закону і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути за вимогою позивача, але не пізніше 25 жовтня 2016 року. Вказані кошти відповідачами та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначений термін не повернуті.

Відповідачі вказану розписку написали власноручно, визнають її, гроші отримували та не повернули, отже зобов`язання, вказане у вказаній розписці, вони на себе брали.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також із дій громадян і організацій, які хоч непередбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують права і обов`язки.

Договір може бути укладений у формі конклюдентних дій - тобто дій, з яких виявляється намір особи укласти договір.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форми досягли згоди з усіх істотних умов договору.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та звернулись із зустрічною позовною заявою про визнання правочинів удаваними та зобов`язання повернути борговий документ. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 посилались на те, що договір позики від 25 жовтня 2011 року, договір дарування нежитлового приміщення від 15 лютого 2011 року та договір дарування нежитлового приміщення від 15 листопада 2013 року вчинено закладаючи в них ознаки та умови іншого правочину, а саме, купівлі-продажу ОСОБА_1 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та приміщення АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та перейшли до ОСОБА_1 .

Відповідач за зустрічним позовом, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в повному обсязі, задовольнити первісний позов.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданою позивачем розпискою, умови якої відповідачами не виконано, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Під час судового розгляду відповідачами за первісним позовом було підтверджено та не заперечувалось факту власноручного написання договору позики від 25 жовтня 2011 року, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили під час допиту останніх в якості свідків та у поданій зустрічній позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним. Оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не були повернуті, суд приходить до висновку, що боржники зобов`язані сплатити позивачу за первісним позовом суму основного боргу у розмірі 680 000 доларів США.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів за зустрічним позовом, стосовного того, що договір між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року, який визначено підставою первісного позову не являється договором позики, оскільки він не відповідає вимогам до договорів позики, встановлених ст. 1046 ЦК України, та спрямований не на набуття (повернення) суми 680 000 доларів США, а фактично є зобов`язанням спрямованим на набуття ОСОБА_1 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та приміщення АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зі змісту договору позики від 25 жовтня 2011 року, укладеного у формі розписки вбачається отримання відповідачами від позивача грошових коштів саме у борг та встановлено обов`язок відповідачів повернути грошові кошти позивачу у визначений строк. В свою чергу, відповідачами підтверджено особисте написання вищезазначеного договору.

Суд критично відноситься до пояснень відповідачів за первісним позовом, стосовно неотримання ними грошових коштів у володіння, а лише для здійснення правочинів з купівлі-продажу приміщень в інтересах позивача. Відповідачами за первісним позовом не надано підтверджень, що між ними та позивачем виникли будь-які інші правовідносини, бо вказана розписка містить відомості, що відповідачі отримали кошти із зобов`язанням повернення, а не отримали їх на іншій підставі або для вчинення інших, обумовлених між сторонами дій.

На підтвердження заявлених вимог за первісним позовом, позивачем надано суду копію розписки, оригінал якої було досліджено судом під час судового засідання та безгрошовість якої не підтверджена відповідачами згідно ст. 1051 ЦК України.

Таким чином, суд доходить висновку, що договір позики між сторонами, відповідно до положень ст. 204 ЦК України, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такого висновку, зокрема доходить Велика Палата Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц, викладеному у постанові від 16 січня 2019 року.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором.

Наданий позивачами за зустрічним позовом висновок № 23733 експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бакаріуса в якості доказу на підтвердження позиції позивачів, в розумінні ст.102 ЦПК України не є висновком експерта, а є експертним дослідженням.

Положеннями ст. 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

На підставі чого, суд роз`яснює наступне. У відповідності із наявними у матеріалах справи висновком № 23733 експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, на вирішення дослідження поставлені наступні питання: 1. Які значення мають слова, словосполучення, фрази: «Через 5 (пять) лет 25.10.2016г., в замен зданий: АДРЕСА_3 »,зафіксовані в тексті «Расписка 2.10.2011 року»?;2. Яким є об`єктивний зміст досліджуваного словосполучення, речення, тексту «Через 5 (пять) лет 25.10.2016г., в замен зданий: АДРЕСА_3 »? В наданому висновку експертом зазначено «в основі об`єктивного змісту словосполучення "Через 5 (пять) лет 25.10.2016г., в замен зданий: АДРЕСА_3 ", враховуючи контекстуальний зміст усього досліджуваного документа "Расписка 2.10.2011 року", - інформація про те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зобов`язуються повернути через п`ять років « ОСОБА_9 » замість 680 000 (шістсот вісімдесят тисяч) доларів США, що були взяті у нього в борг, два приміщення за адресою « АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 ».

Беручи до уваги текст наданої до позовної заяви розписки, пояснення сторін у справі, висновок експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, складеного на замовлення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , суд доходить висновку про невідповідність поставлених для дослідження запитань обставинам справи та змісту самого досліджуваного документу. При цьому судом не одноразово роз`яснювалось сторонам у справі їх право на проведення саме судової експертизи, передбаченої нормами чинного законодавства.

У постанові Верховного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 910/24880/15 суд доходить висновку, зокрема, про таке: «Стосовно ненадання судами попередніх інстанцій оцінки наявному в матеріалах справи висновку науково-правової експертизи, проведеної Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України, слід зазначити, що даний висновок не є результатом проведення судової експертизи, а тому не є обов`язковим при здійснені оцінки доказів у справі».

Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду. Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18.

Велика Палата, при вирішення даного питання, виходив з такого. ЦПК передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Посилання представника відповідачів за первісним позовом на Наказ Міністерства Юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року в редакції чинній на момент складання висновку № 23733 експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, стосовно не обов`язковості зазначення експертом його обізнаності про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, суд вважає такими, що не відповідають положенням чинного законодавства України та зазначає наступне.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. 1 жовтня 2008 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про нормативно-правові акти». Законом, серед іншого, врегульовано питання ієрархії нормативно-правових актів, порядок застосування нормативно-правових актів, вирішення неузгодженостей та суперечностей між нормативно-правовими актами тощо. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Так, прямі приписи ЦПК України має вищу юридичну силу над іншими нормативно-правовими актами, у зв`язку із чим, суд не може погодитись із посиланнями представника відповідачів за первісним позовом, щодо необов`язковості зазначення у висновку № 23733 експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, стосовно не обов`язковості зазначення експертом його обізнаності про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Ураховуючи те, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, суд при винесені рішення не спирається на висновок № 23733 експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення як на належний та допустимий доказ на підтвердження позиції відповідачів за первісним позовом.

Оскільки статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, вони поширюють свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог.

Посилання позивачів за зустрічним позовом на порушення їх прав відповідачем цього позову при укладенні договору є безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідачів, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідачв і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідачів).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідачки повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, доказiв відповідачками до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачок по незаконним (з точки зору відповідачок) діям відносно них по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідачки цього не довели, твердження відповідачок про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно цих первісних позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що зустрічний позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України).

Не може суд прийняти до уваги наполягання сторони відповідачів за первісним позовом на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена.

Позивач за первісним позовом при подачі позову сплатив судовий збір, понис витрати, отже вказаний судовий збір з витратами також потрібно стягнути з відповідачів. Згідно з ч. 3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При таких обставинах суд вважає можливим первісну позовну заяву задовольнити та стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2011 року у розмірі 680 000 доларів США та 3% річних в сумі 48 734 долари США, а всього 728 734 долари США, стягнути з відповідачок ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений ним при подачі позову судовий збір з кожної окремо по 3 445 грн., а всього 6 890 грн., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними та зобов`язання повернути борговий документ відмовити.

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування його позиції відповідачі суду не надали, позовна заява первісна ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 202, 204, 207, 218, 510, 526, 527, 530, 611, 625, 627, 1046, 1047, 1049, 1052 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2011 року у розмірі 680 000 доларів США та 3% річних в сумі 48 734 долари США, а всього 728 734 долари США.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожної окремо по 3 445 грн., а всього 6 890 грн..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Компанія з обмеженою відповідальністю «Фунама Холдінгз Лімітед» про визнання правочинів удаваними та зобов`язання повернути борговий документ відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2022 року.

Суддя -