Справа № 201/9117/21
Провадження № 2/201/590/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 лютого 2022 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Підприємства об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 69019 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він в період з 01 вересня 2018 року по 31 жовтня 2019 року працював у Підприємстві об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» на посаді менеджера зі збуту. 31 жовтня 2019 року його було звільнено за угодою сторін на підставі наказу №77-К від 31 жовтня 2019 року. За весь час перебування у трудових відносинах заробітна плата позивачу жодного разу не виплачувалась. У липні 2021 року позивач звернувся до Пенсійного фонду України та виявив, що заробітна плата йому нараховувалась, та страхові внески сплачувались. Під час підготовки документів для подання цього позову позивачем було виявлено, що в трудовій книжці запис про прийняття його на роботу до відповідача внесено 04 березня 2019 року. Позивач зазначив, що до 10 січня 2019 року він перебував у трудових відносинах також з Підприємством об`єднання громадян «Дніпровське учбово-виробниче підприємство українського товариства сліпих». В той же час, з 01 вересня 2018 року позивач за сумісництвом працював у відповідача. Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем саме з вересня 2018 року підтверджується фактом нарахування та внесення роботодавцем страхових внесків до Пенсійного фону України. Таким чином, позивач вважає, що станом на дату подання позову, відповідач має перед ним заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 69919,02 грн., яку позивач просить стягнути. Крім того, позивач зазначив, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні йому було заподіяно моральних страждань, а тому також просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 04 березня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду менеджера зі збуту на підставі наказу № 11-К від 01 березня 2019 року.

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін на підставі наказу №77-К від 31 жовтня 2019 року.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сума заробітку для нарахування пенсії (страхувальник - Підприємство об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт», ) становить: за вересень 2018 року - 3250,00 грн., за жовтень 2018 року - 5000,00 грн., за листопад 2018 року - 5000,00 грн., за грудень 2018 року - 5000,00 грн., за січень 2019 року - 5000 грн., за лютий 2019 року - 5000 грн., за березень 2019 року - 5000 грн., за квітень 2019 року - 5005,96 грн., за травень 2019 року - 5128,90 грн., за червень 2019 року - 5128,90 грн., за липень 2019 року - 5128,90 грн., за серпень 2019 року - 5128,90 грн., за вересень 2019 року - 5128,90 грн., за жовтень 2019 року - 5118,56 грн., а разом 69019,02 грн., яку позивач просить стягнути.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц61-23397св18.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства, та беручи уваги той факт, що відповідачем не спростовано викладених у позовній заяві обставин, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Стосовно заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В даному випадку позивач, як працевлаштована особа мав право на отримання заробітної плати, встановленої трудовим договором.

Крім того, аналізуючи матеріали справи, суд доходить до висновку про те, що бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті заробітної плати, завдано моральної шкоди позивачу, яка виразилась у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та членів сім`ї. Виходячи з загальноприйнятних понять та взаємовідносин у суспільстві, суд вважає, що така бездіяльність відповідача не могла не завдати позивачу хвилювань, страждань тощо. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, але на думку суду розмір цього відшкодування позивачем дещо завищений. Виходячи з принципу розумності та справедливості, таке відшкодування має бути визначено на рівні 2000 грн. Доходячи до такого висновку, суд враховує також й той факт, що якихось тяжких, або особливо тяжких наслідків внаслідок бездіяльності відповідача не настало.

На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди -задовольнити частково.

Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 69019,02 грн.

Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Львівський виробничий центр «Крафт» () на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя С.С. Федоріщев