Провадження № 2/336/2213/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дмитрюк О.В., в порядку спрощеного провадження без виклику сторін розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (далі ДБР), Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

30.12.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в провадженні слідчого ДБР Курганова С.В. перебуває кримінальне провадження № 0000054 від 24.04.2019 р.

У середині 2019 р. він отримав постанову підписану слідчим Другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополь, Кургановою С.В. від 02.07.2019 р. про відмову визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000054 від 24.04.2019 р..

Вказану постанову позивач оскаржив до Мелітопольського міськрайсуду Запорізької області та ухвалою слідчого судді від 09.09.2019 р. № 320/5591/19 пр. № 1-кс/320/4217/2019 постанова слідчого від 02.07.2019 р. була скасована.

Також, за заявою ОСОБА_1 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2019 р., 10.12.2019 р. до ЄРДР за № 0002533 було внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України, відносно Курганової С.В ..

Заява ОСОБА_1 до ТУ ДБР м. Мелітополь про вчинення злочину слідчим Кургановою С.В. була проігнорована.

Як зазначено у позові, внаслідок прийняття слідчим Кургановою С.В. неправомірної постанови від 02.07.2019 р. позивачу завдано матеріальних збитків, понесених ним для оплати юридичних послуг за підготовку та подання скарги до слідчого судді, у розмірі 2100 грн., також йому завдано моральної шкоди, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 2000 гр., а також понесені судові витрати на правничу допомогу у цій справі у розмірі 2311,56 коп.

На підставі зазначеного, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми 2100 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 2311,56 грн. судових витрат.

Ухвалою суду від 04.01.2022 року відкрито провадження у справі провадження та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позов з дня вручення даної ухвали.

08.02.2022 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позов ОСОБА_1 , у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з посиланням на те, що позивач не довів доказами факту порушення його прав у кримінальному провадженні, заподіяння матеріальної та моральної шкоди, безпідставно заявлено вимогу про відшкодування коштів на правничу допомогу, оскільки вона надана особою, яка не є адвокатом.

Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання, в розумінні положень ст.279 ЦПК України, не надходило, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За приписами ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній.

Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою (протиправною бездіяльністю) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі перебуває кримінальне провадження № 0000054 від 24.04.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

02.07.2019 р. слідчим Кургановою С.В. прийнято постанову про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000054 від 24.04.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

За текстом позову, ОСОБА_1 обґрунтовує протиправну постанову слідчого Курганової С.В., внаслідок прийняття якої йому завдано матеріальну та моральну шкоду, з посиланням на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.09.2019 року у справі № 320/5591/19, копія якої долучена ним до позову.

Водночас, зі змісту цієї ухвали вбачається, що слідчим суддею розглядалась скарга ОСОБА_1 на постанову слідчого Другого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого в м. Мелітополі, Курганової С.В. від 02.07.2019 р. про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 24.04.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, саме цю постанову ухвалою слідчого судді було скасовано.

Відтак, судовим рішенням, яке набрало законної сили, та яке позивач визначив підставою позову, не встановлено протиправну дію слідчого Курганової С.В., що полягала у прийнятті процесуального рішення - постанови про відмову у визнанні потерпілим від 02.07.2019 р..

Суд наголошує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відтак, як на час подання позову, так і протягом розгляду справи в суді позивач не надав належних доказів на підтвердження факту протиправної діяльності слідчого Курганової С.В., яку ОСОБА_1 вбачає у прийнятті останньою процесуального рішення - постанови про відмову у визнанні потерпілим від 02.07.2019 р., а понесені ним витрати на оскарження постанови слідчого Курганової С.В. про відмову у визнанні потерпілим від 02.07.2019 р. у розумінні ст. 22 ЦК України не є реальними збитками, які виникли внаслідок прийняття слідчим постанови від 02.07.2019 р., тому передбачених законом підстав для їх стягнення, як матеріальної шкоди, суд не вбачає.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи.

Позивачем не було надано жодного судового документу, яким визначено протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування в межах заявленого позову.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана матеріальна та моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю посадових осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, що на підставі статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

При вирішенні позову про стягнення на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, судові витрати, понесені ОСОБА_1 на правничу допомогу, покладаються на нього.

Керуючись ст. ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 280, 284, 353, 355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань (Запорізька область, м.Мелітополь, вул.Індустріальна, 89, ), Державної казначейської служби України (м.Київ, вул.Бастіонна, 6, ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 11 лютого 2022 року.

Суддя О.В. Дмитрюк