Провадження №2/760/3317/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді Усатової І.А.,

при секретарі Омелько Г.Т.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача:

- завдану майнову шкоду в розмірі 767,12 грн.;

- завдану моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн;

В обґрунтування позову посилається на те, що 29.07.2014 Шевченківським районним судом м.Києва видано виконавчий лист від 18.12.2013 по справі № 761/17510/13-ц про стягнення з ПАТ «Банк Таврика» на користь ОСОБА_1 , 684 (шістсот вісімдесят чотири ) грн. 93 коп. процентів по банківському вкладу та 82 (вісімдесят дві) грн. 19 коп. відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 11.12.2012 по 20.12.2012 включно, а всього до стягнення 767 (сімсот шістдесят сім ) грн. 12 коп.

29.08.2014 державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. винесена постанова, якою було відкрито виконавче провадження ВП № 44546088, проте рішення суду від 18.12.2013 не було виконано.

Позивач зазначає, що державним виконавцем Гречухом О.Я. було допущено порушення чинного законодавства, що стало підставою для оскарження дій/бездіяльності державного виконавця.

Так, рішенням суду від 05.08.2016 зобов`язано Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надати стягувачу ОСОБА_1 підтвердження надсилання та отримання уповноваженню особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Таврика» виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 29.07.2014 у справі № 761717510 /13-ц.

06.09.2016 Шевченківським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 761/18463/15-ц, який 09.09.2016 було направлено позивачем до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУ юстиції у м. Києві.

12.09.2016 державним виконавцем Гаспаряном Р. Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№ 52184392, проте в матеріалах?цього провадження, відсутні відомості про направлення постанови від 12.09.2016 боржнику до Шевченківського ДВС.

Позивач наголошує, що в подальшому не вбачалось здійснення примусового виконання рішення суду, а на його численні заяви до посадовців Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУ юстиції у м.Києві не надходило жодної відповіді та невбачалось здійснення передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» дій, направлених на примусове виконання рішення суду від 05.08.2016 по справі № 761/18463/15-ц.

04.09.2017 до Шевченківського районного суду Києва позивачем була подана скарга на дії/бездіяльність посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУ юстиції у м. Києві.

Рішенням суду від 05.02.2018 по справі № 761/17510/13-ц скаргу задоволено частково:

- визнано бездіяльність посадових осіб відділу управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, яка полягає у нездійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні та ненадання відповіді на запити скаржника - неправомірними;

- зобов`язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіально управління юстиції у м.Києві по виконавчому провадженню ВП №52184392 вжити заходів щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого листа № 761/18463/15-ц виданого 06.09.2016.

Позивач наголошує, що бездіяльність посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУ юстиції у м. Києві унеможливила виконання рішення суду по справі №761 /17510/13-ц від 18.12.2013 про стягнення з ПАТ «Банк Таврика» на його користь 767 (сімсот шістдесят сім ) грн. 12 коп. Крім цього, систематичне невиконання рішень судів відповідачем призвело до потреби неодноразового звернення за судовим захистом його порушених прав та законних інтересів, що є примусовою зміною звичного укладу життя та є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди.

Позивач вказує, що такі дії органів державної влади є прямим порушенням його права і спричинили для нього душевні страждання, а тому він має право на відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, а саме - майнову шкоду в розмірі - 767,12 грн. та моральну шкоду в розмірі 8 000,00 грн.

Ухвалою судді від 05.07.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

30.10.2018 до суду від представника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кеди М.В.надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

У поданому відзиві на позовну заяву, представник вказує на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05.08.2016 по справі № 761/18463/15-ц, на примусове виконання якого було видано виконавчий лист від 06.09.2016 про зобов`язання Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надати стягувачу ОСОБА_1 належним чином засвідчені копії постанов у виконавчому провадженні №44546088 від 08.09.2014, 30.09.2014, 17.01.2015, зобов`язання Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надати стягувачу ОСОБА_1 підтвердження надсилання та отримання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 29.07.2014 у справі №761/17510/13-ц, було виконано, про що свідчить лист Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 17.03.2017.

Представник відповідача у поданому відзиві вказує на те, що позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано жодних доказів зміни звичного укладу життя, пов`язаної із зверненням до суду (здійснення відряджень на тривалий час та відстань, необхідність отримання додаткових відпусток або днів відпочинку за місцем праці та використання їх для участі в судовому засіданні, зміна графіку відвідування навчальних занять, графіку участі в колективних зібраннях, тощо).

Представником відповідача зазначено, що позивач у своїх зверненнях просив надати для ознайомлення виконавче провадження, однак, на особистий прийом у встановлені дні тижня та години до державного виконавця не з`являвся. Хоча, інформація про час проведення особистого прийому державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві є загальнодоступною, міститься на офіційному сайті Головного територіального управління юстиції у місті Києві та на інформаційному стенді в приміщенні Відділу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.04.2019 зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатової І.А.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 29.07.2014 Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист від 18.12.2013 по справі № 761/17510/13-ц про стягнення з ПАТ «Банк Таврика» на користь ОСОБА_1 684 (шістсот вісімдесят чотири ) грн. 93 коп. процентів по банківському вкладу та 82 (вісімдесят дві) грн. 19 коп. відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 11.12.2012 по 20.12.2012 включно, а всього до стягнення 767 (сімсот шістдесят сім ) грн. 12 коп.

29.08.2014 державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського управління юстиції у м.Києві Гречухом О.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44546088.

12.09.2016 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гаспаряна Р.Г. було відкрите виконавче провадження ВП №52184392 за виконавчим листом Шевченківського районного суду м. Києва №761/18463/15-ц виданий 06.09.2016 про зобов`язання Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надати стягувачу ОСОБА_1 належним чином засвідчені копії постанов у виконавчому провадженні №44546088 від 08.09.2014, 30.09.2014, 17.01.2015; зобов`язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надати стягувачу ОСОБА_1 підтвердження надсилання та отримання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 29.07.2014 у справі №761/17510/13-ц.

Заявами від 28.10.2016, 24.02.2017, 19.04.2017, 12.07.2017 скаржник просив Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУ юстиції у м. Києві надати інформацію про стан та вжиті заходи по виконанню рішення суду в примусовому порядку та надати матеріали виконавчого провадження ВА №51184392 для ознайомлення.

Так, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з приписами частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Водночас, частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з вимогами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені вищенаведеними статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі 767,12 грн. та моральної шкоди в розмірі 8 000,00 грн.

Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування як моральної так і майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою та моральною шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).

У зв`язку з наведеним позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає наступне.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах.

Позивач також вважає, що внаслідок систематичого невиконання рішення відповідачем призвело до потреби неодноразового звернення за судовим захистом його порушених прав та законних інтересів, що є примусовою зміною звичного укладу життя та є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди.

На підставі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України).

За правилами ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

При вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову .

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до абз.2,4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачем щодо моральної шкоди, оскільки до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків, які відповідач оцінив у 8 000,00 гривень.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов до висновку, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві про стягнення матеріальної та моральної шкоди- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.А.Усатова