Номер провадження: 22-ц/813/1424/22
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ТОВ «Одеська обласна Енергопостачальна компанія» -

адвоката Притули А.С.,

представника АТ «Перший Інвестиційний Банк» - адвоката Гаврилюк О.О.,

представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Пучкової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою системи «EasyCon»апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна Енергопостачальна компанія», Акціонерного товариства «Перший Інвестиційний Банк» про захист прав споживачів,

встановив:

02.09.2019 року ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна Енергопостачальна компанія» (далі ТОВ «ООЕК»), Акціонерного товариства «Перший Інвестиційний Банк» (далі АТ «ПІБ») про захист прав споживачів.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії та оплачує за її споживання на поточний рахунок ТОВ «ООЕК». 29.11.2013 року між позивачем та ПАТ «Одесаобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією, відповідно до якого, споживач зобов`язаний здійснювати оплату за спожиту електроенергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, а Енергопостачальник зобов`язаний забезпечувати надійне постачання електричної енергії згідно з умовами ліцензії та договором про користування електричною енергією, надавати інформацію про послуги, пов`язані з електропостачанням.

З 01.01.2019 року ТОВ «ООЕК» в односторонньому порядку встановило нові умови постачання електроенергії на умовах комерційного приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг (оператор - АТ «Одесаобленерго»).

Починаючи з зазначеного терміну оплата за спожиту електроенергію проводиться споживачем своєчасно, що підтверджується копіями квитанцій.

При цьому при прийманні платежів за електроенергію банком додатково утримується комісійна винагорода за приймання та перерахування коштів за електроенергію, незважаючи на закладення у тариф витрат на приймання та перерахування платежів споживачів, що підтверджується квитанцією №RTKS0010460 від 05.06.2019 року.

22.02.2019 року після звернення позивача на «Урядову гарячу лінію» АТ «Одесаобленерго» позивачу запропоновано звернутися з цього питання до найближчого відділення АТ «ПІБ» та повідомлено, що Біляївський РЕМ не приймає участі у розрахунках дохідності будь-яких банківських установ та відповідно не має відношення до нарахування банком комісії на будь-які платежі, які здійснюються через термінали банку.

27.03.2019 року позивач отримав відповідь від ТОВ «ООЕК» на його звернення щодо комісійної винагороди банків під час прийому платежів від населення за електроенергію, в якому TOB «ООЕК» відмовилося надавати копію договору з банком, оскільки ця інформація (документ) є комерційною таємницею ТОВ «ООЕК».

Згідно відповіді Національного банку України на заяву позивача від 05.04.2019 року стосовно стягнення банківськими установами комісійної винагороди при оплаті за спожиту електроенергію вбачається, що банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

24.04.2019 року позивачем отримано відповідь від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) на звернення позивача до прокуратури Одеської області від 18.03.2019 року з вищезазначеного питання.

Так, НКРЕКП зазначила, що тарифи на електроенергію, що відпускається населенню, встановлені постановою НКРЕКП від 26.02.2015 року № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.03.2015 року за № 231/26676 та під час здійснення оплати за електроенергію населенням через банківські і фінансові установи виникає необхідність оплати цим установам витрат за послуги з перерахування платежів.

Проте, з метою зменшення фінансового навантаження на населення НКРЕКП у структурі тарифів на послуги постачальника універсальних послуг електропостачальних компаній передбачає кошти на сплату комісійної винагороди банкам та фінансовим установам при прийманні платежів за електричну енергію безпосередньо від населення. Тобто, сплату комісійної винагороди банкам та фінансовим установам здійснюють енергопостачальні компанії. При цьому, електропостачальні компанії самостійно обирають установи, з якими укладають договори за принципом економічної доцільності (мінімізації витрат).

Перелік банківських установ, з якими ТОВ «ООЕК» уклала договори на приймання платежів від населення: ПАТ «ПІБ»; АТ «Ощадбанк», що вбачається з офіційної інформації на веб-сайті ТOB «ООЕК».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що відповідачами ТОВ «ООЕК» (з яким позивач має правовідносини з договору П06027/16) і ПАТ «ПІБ» (з яким позивач має правовідносини, при здійсненні оплати за електроенергію) порушуються його права як споживача на інформацію та на отримання послуги за тарифом згідно чинного законодавства, а саме постанови НКРЕКП від 26.02.2015 року № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.03.2015 року за № 231/26676.

Також позивач ОСОБА_1 посилався на те, що постановою НКРЕКП від 05.10.2018 № 1175 «Про затвердження Порядку встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії визначено структуру тарифу на постачання електроенергії населенню. З аналізу положень вказаної Постанови в структурі тарифу на електричну енергію передбачено витрати на оплату послуг банків.

Позивач також стверджував, що його введено у оману з боку відповідачів стосовно регулювання комісійної винагороди (комісії) банку за надані послуги з приймання платежів за електроенергію.

Згідно відповіді ТОВ «ООЕК» в текстах укладених з банками договорів відсутні жодні умови, які б регулювали одночасне приймання або неприймання комісійної винагороди банками від фізичних осіб під час прийому банками платежів від фізичних осіб за електроенергію, що суперечить регулюванню цього питання з боку НКРЕКП.

Таким чином, позивач вказав, що неправомірними діями відповідачів йому було завдано майнову і моральну шкоду.

Розмір та наявність моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що починаючи з лютого 2019 року, він не може реалізувати свої права, надані йому як споживачу, моральними переживаннями і порушенням права власності, оскільки позивач витрачає зайві грошові кошти при здійсненні оплати за електроенергію.

Неодноразові звернення на адресу відповідачів та до контролюючих органів (Антимонопольний комітет України, Національний банк України, Національне антикорупційне бюро України, Головне управління національної поліції в Одеській області, прокуратура Одеської області, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини) та відсутність з їх боку реальних дій щодо усунення порушень його прав як споживача завдає йому моральні страждання і переживання, які він оцінив у розмірі 10 000 грн.

На підставі викладеного позивач просив усунути порушення прав як споживача електроенергії шляхом зобов`язання ТОВ «ООЕК» і AT «ПІБ» включення в укладений між ними договір про надання послуг з приймання платежів від фізичних осіб в касах банків за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування або програмно-дистанційних комплексів самообслуговування обов`язку ТОВ «ООЕК» сплачувати комісійну винагороду банку за надані послуги з приймання платежів за електроенергію від платників-фізичних осіб та обов`язок AT «ПІБ» з неприймання комісійної винагороди за надані послуги з приймання платежів за електроенергію від платників-фізичних осіб, а також стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 157,25 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року, та ухвалення нового рішення - про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзивах на апеляційну скаргу ТОВ «ООЕК» та АТ «ПІБ» просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як було вказано вище, на звернення до ТОВ «ООЕК» щодо комісійної винагороди банків під час прийому платежів від населення за електроенергію, 27 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 отримав відповідь, в якій TOB «ООЕК» відмовилося надавати копію договору з банком, з посиланням на те, що ця інформація (документ) є комерційною таємницею ТОВ «ООЕК».

Разом з тим, згідно відповіді Національного банку України на заяву позивача від 05 квітня 2019 року стосовно стягнення банківськими установами комісійної винагороди при оплаті за спожиту електроенергію, вказано, що банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Крім того, 24 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_1 отримано відповідь від НКРЕКП на звернення позивача до прокуратури Одеської області від 18.03.2019 року з вищезазначеного питання.

При цьому НКРЕКП зазначила, що тарифи на електроенергію, що відпускається населенню, встановлені постановою НКРЕКП від 26.02.2015 року № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.03.2015 року за № 231/26676 та під час здійснення оплати за електроенергію населенням через банківські і фінансові установи виникає необхідність оплати цим установам за послуги з перерахування платежів.

Разом з тим, у відповіді вказано, що з метою зменшення фінансового навантаження на населення НКРЕКП у структурі тарифів на послуги постачальника універсальних послуг електропостачальних компаній передбачає кошти на сплати комісійної винагороди банкам та фінансовим установам при прийманні платежів за електричну енергію безпосередньо від населення. Тобто, сплату комісійної винагороди банкам та фінансовим установам здійснюють енергопостачальні компанії. При цьому, електропостачальні компанії самостійно обирають установи, з якими укладають договори за принципом економічної доцільності (мінімізації витрат). Зазначений перелік банківських установ, з якими ТОВ «ООЕК» уклала договори на приймання платежів від населення: ПАТ «ПІБ»; АТ «Ощадбанк», що вбачається з офіційної інформації на веб-сайті ТOB «ООЕК».

Входячи з викладеного, позивач ОСОБА_1 зазначив, що відповідачами: ТОВ «ООЕК», з яким він має правовідносини з договору П06027/16), і АТ «ПІБ», з яким позивач має правовідносини, при здійсненні оплати за електроенергію, порушуються його права як споживача на інформацію та на отримання послуги за тарифом згідно чинного законодавства, а саме постанови НКРЕКП від 26.02.2015 року № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.03.2015 року за № 231/26676.

Позивач також посилався на те, що постановою НКРЕКП від 05.10.2018 № 1175 «Про затвердження Порядку встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії визначено структуру тарифу на постачання електроенергії населенню. З аналізу положень вказаної Постанови в структурі тарифу на електричну енергію передбачено витрати на оплату послуг банків.

При цьому позивач стверджував, що його введено у оману з боку відповідачів стосовно регулювання комісійної винагороди (комісії) банку за надані послуги з приймання платежів за електроенергію, так як згідно відповіді ТОВ «ООЕК» зазначено, що в текстах укладених з банками договорів відсутні жодні умови, які б регулювали одночасне приймання або неприймання комісійної винагороди банками від фізичних осіб під час прийому банками платежів від фізичних осіб за електроенергію, що суперечить регулюванню цього питання з боку НКРЕКП.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 вказав, що таким чином, неправомірними діями відповідачів йому було завдано як майнову, так і моральну шкоду, у зв`язку з чим від просив усунути йому порушення прав як споживача електроенергії шляхом зобов`язання ТОВ «ООЕК» і AT ПІБ» включити в укладений між ними договір про надання послуг з приймання платежів від фізичних осіб в касах банків за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування або програмно-дистанційних комплексів самообслуговування обов`язку ТОВ «ООЕК» сплачувати комісійну винагороду банку за надані послуги з приймання платежів за електроенергію від платників-фізичних осіб та зобов`язати AT ПІБ» не приймати комісійної винагороди за надані послуги з приймання платежів за електроенергію від платників-фізичних осіб, а також стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 157,25 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник ТОВ «ООЕК» позовні вимоги не визнав, з посиланням на те, що комісійна винагорода встановлюються безпосередньо банками. Договором, який був укладений між ТОВ «ООЕК» та AT «ПІБ», не передбачено обов`язку товариства сплачувати комісійну винагороду за споживачів під час оплати за електричну енергію.

В свою чергу, представник AT «ПІБ» також заперечував проти позовних вимог, з посиланням на те, що банком самостійно визначена комісійна винагорода під час здійснення оплати фізичними особами на користь ТОВ «ООЕК» за електричну енергію. В договорі, який був укладений між ТОВ «ООЕК» та AT «ПІБ», не передбачено обов`язку товариства сплачувати комісійну винагороду за споживачів під час оплати за електричну енергію. Представник банку також пояснив, що банк, згідно чинного законодавства, має право встановлювати комісійну винагороду за послуги банку, оскільки це є окрема банківська операція. В даному випадку банк отримує комісійну винагороду від фізичних осіб за послуги щодо перерахування коштів на рахунок ТОВ «ООЕК», а також від товариства за обслуговування даного рахунку.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 21.08.2019 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «ООЕК» (м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, буд. 70, ) був укладений договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (т.1, а.с. 28-31).

За змістом п. 2.1. вказаного Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Згідно п. 5.9 Договору розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Постачальника. При цьому, Споживач не обмежується у праві здійснити оплати за цим Договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу- Постачальника, та в інший не заборонений чинним законодавством спосіб.

Оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виклично шляхом перерахування коштів на спецрахунок Постачальника.

ТОВ «ООЕК» з 01 січня 2019 року являється постачальником універсальних послуг на якого покладений спеціальний обов`язок, щодо постачання електричної енергії побутовим споживачам на території Одеської області, відповідно до п.2 ч.2 ст. 62, ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Крім того, у зв`язку з реформою у сфері енергетики, всі діючі станом на 31.12.2018 р. побутові споживачі постачальника за регульованим тарифом (в Одеській області - це AT «Одесаобленерго») автоматично, без додаткової згоди самих споживачів, почали отримувати послуги постачання електричної енергії від нового постачальника електричної енергії (в Одеській області - це ТОВ «ООЕК») на умовах раніше укладених договорів. Такий порядок прямо врегульований п. 13 Перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії», п.2. та п.4. Постанови № 312 від 14.03.2018 р. про затвердження «Правил роздрібного ринку електричної енергії» (скорочено- ПРРЕЕ), які передбачали, що: укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом (п.2. Постанови №312 від 14.03.2018р.); передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам (абз. 12 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», п.8 Постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.18 р. «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», абз. 14 пп.1.1.2; ч.3 пп. 3.1.6; абз.1-2 пп. 3.1.7; абз. 1-2 пп. 3.2.1; абз.1 пп. 3.2.5; пп.3.3.1; пп.3.3.5 «Правил роздрібного ринку електричної енергії», які затверджені Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.18 р. (далі - ПРРЕЕ) З 01.01.2019 р., постачання електричної енергії побутовим споживачам здійснюється на підставі публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розроблений ТОВ «ООЕК» на підставі типового договору (додаток № 6 до ПРРЕЕ), а також публічної комерційної пропозиції № 1-УП «Споживач: індивідуальний побутовий споживач, колективний побутовий споживач» (що є невід`ємною частиною та додатком № 3 до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг), які опубліковані на офіційному сайті https://ooek.od.ua/, а також в газеті «Одеські вісті» від 29.12.18 р. № 99.

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов цього договору, що розміщений на офіційному сайті постачальника універсальних послуг, а також в засобах масової інформації, і не потребує двостороннього підписання паперової форми договору.

Фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії, про що прямо передбачено абз.5 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії».

З матеріалів справи вбачається, що 16.08.2019р. ОСОБА_1 було здійснено оплату за електроенергію за особистим рахунком № НОМЕР_1 у розмірі 167,07 грн., що підтверджується квитанцією №1236R1592. Одночасно з оплатою за електроенергію АТ «ПІБ» з ОСОБА_1 було утримано комісію у розмірі 05 грн., що підтверджується квитанцією 1236R1592К (т.1, а.с. 34).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач ОСОБА_1 як споживач, є вільним в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що відповідає положенню ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому мав можливість обрати будь-яку банківську установу або термінал для оплати електричної енергії. Однак він самостійно обрав AT «ПІБ» для здійснення оплати, погодився із запропонованими умовами та не відмовився від проведення операції з встановленою комісійною винагородою.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив із того, що комісійну винагороду під час здійснення платежів на користь ТОВ «ООЕК» нараховують та утримують ПАТ «Банк Восток», що підтверджується листом від 19.11.2019р. (т.1, а.с 104), АТ «Укрпошта», що підтверджується листом від 09.12.2019р. (т.1, а.с. 116), АТ «Ощадбанк», що підтверджується листом від 04.12.2019р. (т.1, а.с. 118), АТ «Приватбанк», що підтверджується листом від 17.01.2020р. (т.1, а.с. 145).

Більше того, згідно інформації ПАТ «МТВ Банк», комісійна винагорода при здійсненні платежів фізичними особами на користь ТОВ «ООЕК» не передбачена, що підтверджується листом від 27.11.2019р. (т.1, а.с. 134).

Крім того, згідно листа Національного банку України від 05.04.2019 року № 20-0007/18780 стосовно стягнення банківськими установами комісійної винагороди при оплаті за спожиту електроенергію зазначено, що банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги (т.1, а.с.21-22).

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд виходив із того, що відповідно до п.1 ч.3 гл. І Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України 25 вересня 2018 року №103, приймання через касу банку (філії, відділення) готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки юридичних і фізичних осіб або на рахунок банку (філії, відділення) - є банківською послугою.

Положенням п.12 ч.4 гл.І цієї Інструкції встановлено, що каса банку це сукупність операційних кас банку (філій, відділень), пунктів дистанційного обслуговування, пунктів обміну іноземної валюти, а також ПТКС та банкоматів.

Оскільки згідно з ч.14 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, то суд виходив із того, що при встановленні розміру комісійної винагороди за приймання платежів за послуги, банки керуються саме Законом України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до положень якого банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. При цьому, банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг цього банку (ч.2 ст.53 Закону),

Встановлення відповідного розміру комісійної винагороди та його періодичний перегляд залежить від політики банку у сфері операційного прибутку. Для банків характерний диференційований підхід до надавачів банківських послуг під час встановлення розміру комісійної винагороди за приймання платежів від населення, який полягає в тому, що розмір комісійної винагороди може визначатися залежно від кількості та обсягу послуг, які надаватимуться клієнту (надавачу послуг), перспективності взаємовідносин клієнта з банком, стійкості фінансового становища клієнта, репутації, напрямів співпраці та їх значущості для банку, тривалості та якості взаємовідносин.

Також суд виходив із того, що органами Антимонопольного комітету України проведено дослідження ринку послуг з приймання готівкових платежів від фізичних осіб (населення) за житлово-комунальні послуги, а саме: за послуги з постачання холодної і гарячої води та водовідведення, природного газу і електроенергії та централізованого опалення на користь надавачів цих послуг. Під час проведення цього дослідження було отримано інформацію від УДППЗ «Укрпошта» та 28 банківських установ, у тому числі і від AT «Перший інвестиційний банк», основних учасників регіональних ринків послуг з приймання готівкових платежів з фізичних осіб за послуги.

За результатами цього дослідження було складено Звіт, який було схвалено Антимонопольним комітетом України 01 листопада 2016 року (протокол № 80), відповідно до якого договір про приймання платежів споживачів, укладений між надавачем послуг та банком, може містити умову про одночасне утримання комісійної винагороди як з надавача послуг, так і з платника (фізичної особи). Оскільки розмір комісійної винагороди за приймання платежів від споживачів, який сьогодні сплачують надавачі комунальних послуг, не покриває собівартість вказаної послуги, банки утримують комісійну винагороду за приймання готівкових платежів від фізичних осіб за послуги при наявності договору з надавачем послуг про приймання платежів споживачів так і за відсутності такого договору.

При цьому, Антимонопольний комітет України не вказав на порушення законодавства учасниками ринку послуг з приймання платежів за комунальні послуги, а лише запропонував можливі шляхи вирішення ситуації, а саме: забезпечити встановлення економічно обґрунтованого розміру комісійної винагороди за приймання платежів від фізичних осіб, що забезпечить укладання договорів з надавачами житлово-комунальних послуг щодо організації приймання платежів від споживачів відповідно до положень законодавства; ужити заходів для укладення договорів про приймання платежів від фізичних осіб за житлово-комунальні послуги з банками та іншими установами, положеннями яких було б передбачено обов`язок для надавача житлово-комунальних послуг сплачувати комісійну винагороду за приймання платежів від споживачів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який на думку колегії суддів дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , як майнового, так і матеріального характеру, оскільки АТ «ПІБ» мало право утримувати з платників за електричну енергію суму комісійної винагороди.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.02.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра