Єдиний унікальний номер 242/5240/20
Номер провадження 22-ц/804/214/22
Номер провадження 22-ц/804/214/22 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря: Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу №242/5240/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 вересня 2021 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У грудні 2020 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний батько позивача ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що постановою від 12.08.2020 року державний нотаріус Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру, оскільки у позивача відсутній оригінал документу, що посвідчує право власності на спадкове майно.

Крім того, нотаріусом їй було повідомлено, що вказана квартира була подарована спадкодавцем 30.10.2002 року, згідно договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного Селидівською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» у 2003 році.

Вважає договір дарування № 604 від 30.10.2002 року недійсним, у зв`язку з тим, що нотаріально договір дарування не був посвідчений та суперечить вимогам, встановленим ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» для біржових операцій.

Просила суд визнати договір дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, укладений Селидівською біржею нерухомості та зареєстрований КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» у 2003 році недійсним.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 вересня 2021 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідач ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну квартиру лише 22.12.2020 року, тобто після смерті спадкодавця та звернення до суду позивача з даним позовом, що свідчить, що померлий ОСОБА_4 та позивач по справі - його донька ОСОБА_1 були не обізнані про наявність оспорюваного договору дарування квартири.

Оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 30.12.2002 року не міг бути укладеним Селидівською біржею нерухомості та зареєстрований КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», оскільки підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

30 листопада 2021 року від ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому вона просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 08.01.1991 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Селидове Донецької області, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 27.04.2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 27.04.2013 року, актовий запис № 46. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « ОСОБА_8 ».

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В.П., ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, укладеного Селидівською біржею нерухомості, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 зареєстровано КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2003 року із записом № 3008.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 14.07.2017 року, виданого повторно Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 359.

17.07.2017 року ОСОБА_1 подано заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11.12.2017 року ОСОБА_3 подала заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким вона мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

15.01.2018 року ОСОБА_1 подано заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі статті 1261 ЦК України на грошові внески з відсотками і усіма компенсаціями та нарахуваннями, які зберігаються у територіальному відокремленому без балансовому відділенні № 10004/092 м. Селидове філії-Донецьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» на рахунку № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ), компенсаційні нарахування № 91551/16381, № 91551/6732, які значаться за спадкодавцем згідно довідки № 157, виданої 20.11.2017.

15.01.2018 року державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Климовою О.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з відсотками і усіма компенсаціями та нарахуваннями, які зберігаються у територіальному відокремленому без балансовому відділенні № 10004/092 м. Селидове філії Донецьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» на рахунку № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ) у сумі 6972.32 гривень, компенсаційні нарахування № 91551/16381 у сумі 877,80 гривень № 91551/6732 у сумі 777 гривень, які значаться за спадкодавцем згідно довідки № 157, виданої 20.11.2017 року.

15.01.2018 року ОСОБА_3 подала до Першої Селидівської державної нотаріальної контори заяву щодо призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину будь-кому із спадкоємців до винесення рішення суду по суті у справі за її заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину спадкового майна.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.02.2019 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу, встановлено факт сумісного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 2002 року по 11 липня 2017 року.

Постановою Донецького апеляційного суду від 15.05.2019 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.02.2019 року залишено без змін.

12.08.2020 року ОСОБА_1 подано заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі статті 1261 ЦК України на автомобіль марки «ВАЗ» модель 21112-125-51, рік випуску 2007, об`єм двигуна 1596, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , колір чорний, державний номерний знак НОМЕР_7 , зареєстрований 07.09.2007 року Красноармійським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, що належить спадкодавцю згідно довідки № 31/5-1444-6754, виданої ТСЦ № 1444 від 25.07.2017 року.

12.08.2020 року державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки «ВАЗ» модель 21112-125-51, рік випуску 2007, об`єм двигуна 1596, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , колір чорний, державний номерний знак НОМЕР_7 , зареєстрований 07.09.2007 року Красноармійським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, що належить спадкодавцю згідно довідки № 31/5-1444-6754, виданої ТСЦ № 1444 від 25.07.2017 року.

Відповідно до постанови державного нотаріусу Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. від 12.08.2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно.

Договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладено 30.10.2002 року та зареєстровано в КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2003 року із записом № 3008.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 238636121 від 24.12.2020 року, відомості про право власності ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , внесено до реєстру 22.12.2020 року. У відомостях про реєстрацію до 01.01.2013 року зазначено: Реєстрова книга, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3008, 15.01.2003, реєстратор Комунальне підприємство «Селидівське бюро технічної інвентаризації».

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Так, відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конвенції високі Договірні Сторони зобов`язались виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами, прецедентний характер мають виключно рішення, в яких Україна була стороною процесу. З іншого боку, існує правова позиція, що усі рішення ЄСПЛ є джерелом права. Отже, ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно до вище наведеного Закону для України є джерелами права і обов`язковими до застосування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами матеріального закону, який діяв на час виникнення спірних правовідносин та застосував практику Європейського суду з прав людини.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо недійсності договору дарування, у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції врахував той факт, що вищевказаний договір 15.01.2003 року було зареєстровано в КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» із записом №3008, тобто державні органи зареєстрували право власності відповідача на придбане майно, визнавши вказану угоду, та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі і ОСОБА_3 більше ніж 18 років відкрито володіє квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд першої інстанції виходив з того, що відомості про право власності відповідача на вищевказану квартиру, на підставі запису в реєстровій книзі № 3008 від 15.01.2003 року, вчиненого КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим № 138.

Крім цього суд першої інстанції врахував, що спадкодавець ОСОБА_4 , проживаючи без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період з 2002 року по 11 липня 2017 року, на протязі 15 років спільного проживання жодним чином не спростовував факту своєї добровільності щодо укладення вищевказаного договору, факт прийняття дарунку та реєстрацію права власності на квартиру відповідачем, не звертався до суду з приводу недійсності правочину.

Також суд врахував, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження факту недобросовісності з боку відповідача ОСОБА_3 щодо набуття права власності на вищевказане майно володіння квартирою, оспорюваний договір дарування, хоча і укладено без його обов`язкового нотаріального посвідчення, натомість право власності відповідача на придбане майно було зареєстровано та визнано державним органами, відповідач на протязі 18 років, вільно та відкрито володіє, користується, розпоряджається своєю квартирою, несе витрати щодо її утримання.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно статті 244 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу відповідно до ст. 15 Закону «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Встановивши, що відповідно до договору дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, укладеного Селидівською біржею нерухомості, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності ОСОБА_3 зареєстровано КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2003 року із записом № 3008, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції, що право власності відповідача на придбане майно було зареєстровано та визнано державним органами, а також, що відповідач на протязі 18 років, вільно та відкрито володіє, користується, розпоряджається своєю квартирою, несе витрати щодо її утримання та вказаний договір і його наслідки не оскаржувались дарувальником за його життя, є вірними.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про залишення поза увагою суду першої інстанції того, що відповідач ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну квартиру лише 22.12.2020 року, тобто після смерті спадкодавця та звернення до суду позивача з даним позовом, що свідчить, що померлий ОСОБА_4 та позивач по справі - його донька ОСОБА_1 були не обізнані про наявність оспорюваного договору дарування квартири не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, а саме: у вигляді витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 238636121 від 24.12.2020 року, згідно якого оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладено 30.10.2002 року та згідно Відомостей про реєстрацію до 01.01.2013 року зареєстровано в КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2003 року із записом № 3008. (а.с. 32)

Доводи апеляційної скарги про обов`язковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору дарування є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Отже, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.

Головуючий О.І. Корчиста