Провадження №2/447/29/22
Справа №447/2585/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

08.02.2022 Миколаївський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Бачуна О.І.

з участю секретаря судових засідань Данилів О.І.

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві, Львівської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третіх осіб Виконавчого комітету Новроздільської міської ради Львівської області, ДП ТЗОВ «Проектно-будівельне управління «Контур» Новороздільського міського бюро технічної інвентаризації, Новороздільської міської ради Львівської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, примусове вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні житлом,-

в с т а н о в и в:

23.09.2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки однокімнатної квартири, що розташована по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.08.2012р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.03.2019 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторонами нажито спільне майно- квартира загальною площею 21,10кв.м., в АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи на квартиру оформлено на відповідача. Оскільки з відповідачем вона не досягла згоди щодо користування, розпорядження та володіння спільним майном, тому звернулася в суд за захистом своїх прав.

07.10.2020року ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області відкрито провадження по справі і призначено підготовче засідання.

28.01.2021 відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якому він просить в позові відмовити, оскільки такий заявлений безпідставно, а спірна квартира являється його приватною власністю, оскільки така набута шляхом приватизації.

18.02.2021р. ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить: визнати недійсним свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Новороздільської міської ради №370 від 10.12.2012; визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 ; поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 ; примусово вселити ОСОБА_1 та її доньку ОСОБА_4 у спірну квартиру та зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні житлом.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 18.02.2021 заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху.

24.02.2021. позивачкою ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог та долучено квитанцію про сплату судового збору. Відповідно до заяви від 24.02.2021 позивачка просить: визнати недійсним свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 ; поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 ; примусово вселити ОСОБА_1 та її доньку ОСОБА_4 у спірну квартиру та зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні житлом.

10.03.2021р. позивачкою подано відповідь на відзив по справі.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 22.04.2021 залучено до участі у справі в якості третіх осіб - Виконавчий комітет Новроздільської міської ради Львівської області, ДП ТЗОВ «Проектно-будівельне управління «Контур» Новороздільського МБТІ та Новороздільську міську раду Львівської області.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 29.07.2021р. закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Пояснила, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спільною квартирою, а саме у неї відсутні ключі від квартири і вона не може забрати з відти свої речі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримав повністю, надавши суду пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просив позов задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечив, вважає, що такі заявлено безпідставно, не обгрунтовано та не підтверджено жодним належним та допустим доказом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка являється матір`ю позивачки показала, що сторони по справі уклали шлюб 18.08.2012року. Після укладення шлюбу вони їздили на заробітки в Польщу на півтора місяці, повернувшись вирішили зробити ремонт у спірній квартирі. Чоловік ОСОБА_6 найняв майстрів та зробив ремонт. Ремонт робили 2-3 місяці. Кошти на ремонт давав чоловік ОСОБА_7 , це було близько трьох тисяч доларів. У спірній квартирі сторони жили до 2017-2018рр. Квартира належала дідові ОСОБА_4 . Після проведених ремонтних робіт у спірній квартирі, відповідач знайшов іншу жінку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , показав, що восени 2012року він повністю «під ключ» проводив ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_2 . Ремонті роботи тривали до 2 місяців. Процесом ремонтних робіт цікавилися як позивачка так і відповідач, вони його контролювали. В більшості батько позивачки розраховувався за роботу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка являється сестрою позивачки, показала, що сторони зареєстрували шлюб 18.08.2012, проживали вони по АДРЕСА_1 там і проводили ремонт. Після весілля сторони поїхали на роботу в Польщу на півтора місяці. Сторони заселилися у спірну квартиру 01.09.2012. Ремонтом квартири займався батько позивачки. Щодо приватизації спірної квартири то їй про це нічого не відомо.

Судом встановлено, що 18.08.2012 року виконавчим комітетом Новороздільської міської ради Львівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 .

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Рішенням №370 від 10.12.2012 виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області передано у приватну власність квартири комунального житлового фонду квартиронаймачам та членам їх сімей, згідно з Додатком 2,3.

Із Архівного витягу із Додатка №2 до рішення №370 від 10.12.2012 виконкому Новороздільської міськради «Список наймачів, яким квартири передаються у приватну власність з видачею власника квартир житлових чеків на недостатню загальну площу», ОСОБА_4 значиться наймачем квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 21,10м.кв., вартість житлових чеків- 1,73.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.03.2019 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - розірвано.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Оцінка суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши матеріали цивільної справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до таких висновків.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна. То такі задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766-VI від 17.05.2012року, внесені до Сімейного кодексу України ( такі зміни: 1) частину першу статті 57 доповнити пунктами 4 і 5 такого змісту:

"4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України"; 2) частину п`яту статті 61 виключити. Вказаний Закон набув чинності 13.06.2012

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 було, зокрема, визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тому до цієї події - приватизації вищевказаної квартири відповідачем ОСОБА_4 має бути застосований той закон, під час дії якого ця подія мала місце. В даному випадку приватизація квартири відбулася 10.12.2012 року, право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 14.12.2012 року і на цей час діяв закон, а саме відповідна редакція ч.4 ст.57 СК України, яка передбачала, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Як вбачається із ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.2 вказаного закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

У відповідності до ст.3 ЗУ « Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Оскільки приватизація спірної квартири відбулася під час дії ч.4 ст.57 СК України в редакції, яка діє з 13.06.2012р., а відтак такає особистою приватною власністю відповідача. .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про примусове вселення її у спірну квартиру разом із донькою ОСОБА_11 та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користування житлом, то такі задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не представлено, а судом не здобуто доказів, яким саме чином здійснюється позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою. Покликання позивачки на те, що в неї відсутні ключі від квартири і вона не може забрати звідти свої особисті речі, не підтвердженні належними та допустимими доказами. Позивачка 04.02.2021 писала заяву в Новороздільську міську раду з приводу того, що їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою, але відповіді щодо результатів розгляду такої, суду не надала.

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині визнанні недійсним свідоцтва про право власності на квартиру по АДРЕСА_1 , то такі не підлягають до задоволення, оскільки таке свідоцтво відповідач отримав на підставі рішення міської ради №370 від 10.12.2012р., пройшовши передбачену законом процедуру. Жодних правових підстав для визнання свідоцтва недійсним позивач не вказала.

Крім цього, суд вважає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржувані свідоцтва про право власності не породжують виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, для скасування свідоцтв про право власності на вказане нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Вказане кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 червня 2018 року № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року № 904/750/19, від 27 травня 2020 року №442/2771/17.

Оцінюючи покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд враховує, що такі стосуються порядку та обсягу проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, а також періоду проживання сторін у такій.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки в судовому засіданні представники сторін - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявили клопотання про надання їм 5-денного строку для подачі до суду документів, щодо розміру понесених судових витрат, тому така заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У х в а л и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третіх осіб Виконавчого комітету Новроздільської міської ради Львівської області, ДП ТЗОВ «Проектно-будівельне управління «Контур» Новороздільського міського бюро технічної інвентаризації, Новороздільської міської ради Львівської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, примусове вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом - відмовити.

Визначити представнику позивача ОСОБА_2 та представнику відповідачу ОСОБА_3 п`ятиденний строк з дня отримання копії рішення для заявлення вимог про компенсацію витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14.02.2022

Суддя Бачун О. І.