Головуючий у І інстанції Тиханський О.Б.
Провадження №22-ц/824/1094/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 04 червня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 1 980 000 доларів США строком до 03 червня 2008 року, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним.

В порушення умов договору, ОСОБА_2 не виконував належним чином свої обов`язки по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним, у зв`язку із чим за договором утворилась заборгованість, яка станом на 03 липня 2020 року дорівнює 16 385 438,91 грн. та складається з 16 377 713 грн. 59 коп. заборгованості за кредитом та 7725 грн. 32 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 04 червня 2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку земельну ділянку площею 6,5250 кв.м., яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, село Старі Безрадичі. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 14 816 700 грн. 00 коп.

Оскільки за кредитним договором існує заборгованість, яка боржником не погашена, позивач, як іпотекодержатель, просив суд з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді земельної ділянки, загальною площею 6,5250 м.кв., кадастровий №:12:016:0040, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, село Старі Безрадичі шляхом проведення прилюдних торгів з продажу вказаного предмету іпотеки із початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк»подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на помилковість висновків суду в частині застосування наслідків пропуску позовної давності, зазначивши, що на час звернення до суду з даним позовом позовна давність не закінчилась, оскільки банк не змінював достроково строк виконання основного зобов`язання, і доказів цьому матеріали справи не містять, відтак відлік позовної давності розпочався після 31 травня 2018 року і звернення банку до суду 04 вересня 2020 року вчинене в межах позовної давності. Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині визначення розміру заборгованості позичальника, вважаючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором складає 1 732 890,01 грн., тоді як насправді її розмір становить 8 828 277,52 грн. З вищенаведених підстав апелянт просив суд ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К4VIGЕ0000005 від 04.06.2007 року в розмірі 8 828 277,52 грн. (заборгованість за кредитом) звернути стягнення на земельну ділянку загальною площею 6.5250 га, кадастровий номер :12:016:0040, яка розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., с. Старі Безрадичі, шляхом проведення прилюдних торгів з продажу вказаного предмету іпотеки із початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Іщенко І.П., остання проти задоволення скарги заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Фрідман О.О., проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульський Д.В., апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Іщенко І.П. та представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Фрідман О.О. в апеляційному суді проти задоволення скарги АТ КБ «ПриватБанк» заперечили та просили залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзивах на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.06.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (на даний час - АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір N К4VIGE0000005, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 1 980 000,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % щомісячно від суми наданого кредиту в період сплати відсотків, суми відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Кінцевий термін повернення до 03.06.2008 року.

03.06.2008 року та 16.02.2009 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено додаткові угоди N 1 і N 2 до кредитного договору N К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року.

20.05.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено Додаткову угоду N 3 до кредитного договору N К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, та графік погашення кредиту, який є додатком до Додаткової угоди N 3 до вказаного кредитного договору.

Згідно з Додатковою угодою N 3 та графіком погашення кредиту, сторони погодили суму заборгованості за кредитом - 27 916 600,00 грн., а також дати і суми погашення заборгованості за кредитом: 31.05.2014 року - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2015 року - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2016 року - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2017 року - 5 585 018,37 грн.; 31.05.2018 року - 5 678 788,61 грн.

На виконання умов Додаткової угоди N 3 ОСОБА_2 20.05.2013 року були перераховані кошти в сумі 5 585 020 грн.

З виписки по кредитному рахунку за період з 04.06.2008 року по 31.07.2018 року вбачається, що в період з 03.06.2014 року по 25.05.2015 року ОСОБА_2 здійснено погашення заборгованості за кредитним договором наступним чином: 16.06.2014 - 165,04 грн., 24.06.2014 - 5 282,50 грн., 28.10.2014 - 68 853,03 грн., 28.10.2014 - 68 853,05 грн., 29.11.2014 - 935,13 грн., 29.11.2014 - 935,14 грн., 31.12.2014 - 7 803,73 грн., 31.12.2014 - 7 803,73 грн., 29.01.2015 - 646,98 грн., 29.01.2015 - 646,99 грн., 01.02.2015 - 7 447,20 грн., 01.02.2015 - 7 447,20 грн., 04.03.2015 - 50 000,18 грн., 04.03.2015 - 50 000,19 грн., 05.03.2015 - 7 447,20 грн., 05.03.2015 - 7 447,20 грн., 06.04.2015 - 6 726,50 грн., 06.04.2015 - 6 726,51 грн., 21.04.2015 - 249,73 грн., 08.05.2015 - 7 508,04 грн., 25.05.2015 - 2 605 957,90 грн., 25.05.2015 - 2 632 170,00 грн., а всього - 5 551 053, 10 грн.

При цьому, згідно квитанції від 25.05.2015 року ОСОБА_2 було сплачено 5 264 340 грн.

З виписки по кредитному рахунку за період з 04.06.2008 року по 31.07.2018 року з урахуванням квитанції від 25.05.2015 року на суму 5 264 340 грн. вбачається, що в період з 20.05.2013 року по 25.05.2015 року ОСОБА_2 здійснено погашення заборгованості за кредитним договором наступним чином: 20.05.2013 - 5 585 020,00 грн., 03.06.2013 - 0,64 грн., 10.06.2013 - 557,69 грн., 16.06.2014 - 165,04 грн., 24.06.2014 - 5 282,50 грн., 28.10.2014 - 68 853,03 грн., 28.10.2014 - 68 853,05 грн., 29.11.2014 - 935,13 грн., 29.11.2014 - 935,14 грн., 31.12.2014 - 7 803,73 грн., 31.12.2014 - 7 803,73 грн., 29.01.2015 - 646,98 грн., 29.01.2015 - 646,99 грн., 01.02.2015 - 7 447,20 грн., 01.02.2015 - 7 447,20 грн., 04.03.2015 - 50 000,18 грн., 04.03.2015 - 50 000,19 грн., 05.03.2015 - 7 447,20 грн., 05.03.2015 - 7 447,20 грн., 06.04.2015 - 6 726,50 грн., 06.04.2015 - 6 726,51 грн., 21.04.2015 - 249,73 грн., 08.05.2015 - 7 508,04 грн., 25.05.2015 - 2 605 957,90 грн., 25.05.2015 - 2 632 170,00 грн., а всього за вказаний період сплачено 11 443 601,40 грн.

Зазначені обставини встановлені судами під час розгляду судової справи № 751/2322/17, а тому мають преюдиційне значення відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи.

Крім того, відповідно до листа позивача від 20.05.2013 року грошові кошти у розмірі 5 585 020 грн. були сплачені ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором згідно додаткової угоди № 3 від 20.05.2013 року.

Таким чином, судами під час розгляду справи № 751/2322/17 було встановлено, що в період з 20.05.2013 року по 25.05.2015 року ОСОБА_2 було здійснено погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 11 443 601,40 грн.

Відповідно до додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року до кредитного договору, розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 20.05.2013 року складав 27 916 600,00 грн.

Судом також встановлено, що 04.06.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором передав в іпотеку земельну ділянку загальною площею 6,5250 га, кадастровий номер :12:016:0040.

Відповідно до договору іпотеки від 04.06.2007 року сторони узгодили, що іпотека, передбачена цим договором, забезпечує вимоги позивача до ОСОБА_2 , що випливають з кредитного договору від 04.06.2007 року № К4VIGE0000005 та додаткової угоди № 1 від 03.06.2008 року, додаткової угоди № 2 від 16.02.2009 року, додаткової угоди № 3 по поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 27 916 600 грн., сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості.

Відповідно до пункту 19.8.1 договору іпотеки сторони узгодили, що Іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо на момент настання термінів виконання зобов`язання Позичальником якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором, вони не будуть виконані.

Пунктом 19.8.3 договору іпотеки сторони передбачили право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого зобов`язання за кредитним договором у випадках, зокрема, порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.

21.02.2017 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 відправлено повідомлення № Е.К2.0.0.0.0/3-584 та № Е.К2.0.0.0.0/3-585, зі змісту яких вбачається, що банк повідомив відповідача про наявність у ОСОБА_2 заборгованості за кредитом та про те, що банк відповідно до пункту 25 Договору іпотеки має намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 року, додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 року та постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 року в частині, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року, у справі № 751/2322/17-ц стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 7 752 581,40 грн.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2020 року у справі № 751/2322/17-ц, під час нового апеляційного розгляду, змінено додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 року шляхом збільшення суми, визначеної судом першої інстанції до стягнення з 5 585 020 грн. до 6 923 167 грн.

10.11.2020 року ОСОБА_2 направлено на адресу позивача заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 14 675 738,40 грн., що випливають у позивача перед ОСОБА_2 з договору про заощадження №SАMDN9172 від 20.05.2013 року та у ОСОБА_2 перед позивачем, що випливають з кредитного договору № К4VIGE0000005 від 04.06.2007 року.

21.04.2021 року позивач в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором зарахував 7 491 672,83 грн., які були перераховані ОСОБА_2 в якості добровільного виконання рішення суду у справі № 751/2322/17.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, дійшовши висновку про обґрунтованість позову, застосував позовну давність, про що у своїй заяві просив відповідач, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до договору від 20.05.2013 року про внесення змін до договору іпотеки земельної ділянки від 04.06.2007 року за цим договором іпотекою земельної ділянки (кадастровий номер :12:016:0040) забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають із кредитного договору від 04.06.2007 року з урахуванням додаткових угод до кредитного договору №№ 1-3 по поверненню кредиту наданого у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 27 916 600, 00 грн. на строк до 31.05.2018 року та сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 відсотків на рік на суму залишку заборгованості по кредиту.

Пунктом 19.8.3 договору іпотеки сторони передбачили право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого зобов`язання за кредитним договором у випадках, зокрема, порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.

21.02.2017 року позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення № Е.К2.0.0.0.0/3-584 та № Е.К2.0.0.0.0/3-585, зі змісту яких вбачається, що Банк повідомив відповідача про наявність у ОСОБА_2 заборгованості за кредитом та про те, що банк відповідно до пункту 25 Договору іпотеки має намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду про те, що 21.02.2017 року позивач розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням позичальником термінів погашення заборгованості за кредитним договором. При цьому таке право у позивача виникло незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором.

У даній справі позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання Позичальником обов`язку зі сплати чергового платежу за кредитним договором.

Установивши, що позивач направив 21.02.2017 року на адресу відповідача повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду у вересні 2020 року, обґрунтованим є висновок суду про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

При цьому, судом правильно відхилено доводи позивача про переривання строку позовної давності у зв`язку з частковим погашенням заборгованості ОСОБА_2 , оскільки погашення заборгованості за кредитним договором перериває позовну давність за вимогою до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Натомість у даній справі відповідач ОСОБА_1 не є боржником за кредитним договором та не вчиняв дій, що свідчать про переривання позовної давності за вимогами позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Враховуючи встановлення судом першої інстанції обґрунтованості позовних вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, та зважаючи на пропуск ним строків звернення з цими вимогами до суду, обґрунтованим є застосування судом позовної давності як самостійної підстави для відмови у задоволенні позову, зважаючи на заяву про це відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставне застосування судом позовної давності, колегією суддів відхиляються, оскільки до відзивів відповідача та третьої особи було долучено копію листа банку від 21.02.2017 року (том 2, а.с.159-160, 174-175), адресованого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому кредитор вимагає від ОСОБА_2 повернення суми кредиту у повному обсязі, а також повідомляє ОСОБА_1 про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником порушеного зобов`язання. Факт отримання даного листа відповідачем представник останнього в апеляційному суді підтвердила. Таким чином, даним листом позивач, як кредитор, змінив строк виконання основного зобов`язання та розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, зважаючи на те, що позовна заява про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлена до суду по закінченню трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач у своїй заяві, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Необгрунтованими є і доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом розміру заборгованості, що, зокрема, вбачається з наступного.

Визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції прийняв до уваги заяви ОСОБА_2 від 10.11.2020 року про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7 752 581,40 грн., що підтверджені рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 року та постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 року в частині, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі № 751/2322/17-ц, та у сумі 6 923 167 грн., що підтверджені постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2020 року у справі № 751/2322/17-ц. При цьому, сума 7 752 581,40 грн. позивачем була зарахована в якості погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором, а суму 6 923 167 грн. позивач не визнає, посилаючись на її небезспірність.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном; заява про здійснення зарахування. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін.

Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування. Адже, сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання. Необхідним і достатнім є наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча б однієї із сторін.

Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог можливе на будь-якій стадії розвитку відносин сторін, у тому числі й на стадії виконання судового рішення.

Аналогічна позиція міститься у постанові касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 761/33621/18.

Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 року у справі №910/11116/19.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі N 910/21566/17, визначено, що наслідком здійснення такого правочину, як зарахування зустрічних однорідних вимог, є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2020 року у справі № Б-23/75-02.

Із вищенаведеного вбачається, що заява ОСОБА_2 про зарахування зустрічних вимог від 10.11.2020 року №2 є одностороннім правочином, з моменту вчинення якого зобов`язання ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк» на суму 6 923 167 грн., що випливають із кредитного договору, - припинилися.

Заява сторони (АТ КБ «Приватбанк») щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Разом з тим, на розгляді судів України відсутні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину від 10.11.2020 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, а також відсутнє судове рішення про визнання недійсними односторонніх правочинів ОСОБА_2 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.11.2020 року.

Таким чином, у даній справі, суд першої інстанції, здійснюючи перевірку розміру заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором, що є обов`язковим при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням, не здійснював зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк», а лише констатував той факт, що таке зарахування було здійснене на підставі одностороннього правочину ОСОБА_2 , за наявності передбачених законом підстав для такого зарахування (ст. 601 ЦК) та відсутності заборон для його проведення (ст.602 ЦК).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зобов`язання ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором в частині повернення 6 923 167 грн. є припиненими на підставі ст. 601 ЦК України, та цілком обґрунтовано зазначив у рішенні розмір заборгованості третьої особи перед позивачем за кредитним договором на суму 1 732 890,01 грн.

Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ КБ «ПриватБанк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: