Номер провадження: 22-ц/813/3112/22
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» ( далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

ПРОЦЕДУРА:

Короткий зміст позовної заяви:

18 листопада 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 025, 26 грн.Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно укладеного договору № б/н від 15.06.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором відповідачка ОСОБА_1 станом на 30.09.2016 року має заборгованість в розмірі 13 025, 26 грн., яка складається з наступного:

- 1 855, 35 грн. - заборгованість за кредитом;

- 7 363, 47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2 710 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500.00 грн. - штраф (фіксована частина).

- 596, 44 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі наведенного ПАТ КБ «ПриватБанк» просив задовольнити позовні вимоги та стягнути заборгованість у розмірі 13025,26 грн. та судові витрати у розмірі 1378 грн., оскільки по теперішній час ОСОБА_1 грошові кошти не повернула.

Короткий зміст рішення першої інстанції:

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ Приват Банк заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.06.2011 року у розмірі 13 025, 26 грн., з них: 1 855, 35 грн. - заборгованість за кредитом; 7 363, 47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;2 710 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 596, 44 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 27 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 1 квітня 2017 року залишено без задоволення (а.с.105).

Короткий зміст апеляційної скарги:

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального, процесуального права та на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, відповідачка ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу. В скарзі апелянт просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року та ухвалити нове, яким у позові ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН:

Апелянтка зазначає, що вона не була належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи.

Посилається на відсутність доказів щодо отримання нею коштів від ПАТ КБ «ПриватБанк» та вказує, що відсотки за боргом були нараховані незаконно, оскільки не укладала угоди на отримання кредиту та його не підписувала.

Зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду.

Кредитна заборгованість виникла внаслідок списання коштів з особового рахунку у результаті шахрайських дії третьої особи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:

Відповідачка підписала анкету-заяву № б/н від 15.06.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк (а.с.5 об).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 з 15.06.2011 року по 30.09.2016 року становить 13 025, 26 грн., яка складається з наступного:

-1 855, 35 грн. - заборгованість за кредитом;

-7 363, 47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2 710 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500.00 грн. - штраф (фіксована частина).

- 596, 44 грн. - штраф (процентна складова).

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частинами 1, 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у ст. 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши надані сторонами докази за свої внутрішнім переконанням, шо ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному і безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла до наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі районний суд виходив з того, що відповідачка свої зобов`язання за вказаним договором не виконала належним чином, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 30.09.2016р. становить 13025,26 грн.

Судова колегія повністю погодитися з таким висновком не може з наступних підстав.

Щодо стягнення процентів за кредитним договором, пені та штрафів:

Обґрунтовуючи свої вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», вказувало, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/tenns/ pages/70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

В той же час, Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, і банк не надав належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву.

Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідачка була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Такі висновки суду узгоджуються із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові встановила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, у разі відсутності підпису відповідача, не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи зазначене судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково включив в суму заборгованості наступні складові:

- 7 363, 47 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2 710 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500.00 грн. - штраф (фіксована частина).

- 596, 44 грн. - штраф (процентна складова).

Судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення процентів за кредитним договором, пені та штрафів (фіксованого та процентного), а отже рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню за недоведеністю.

Щодо стягнення тіла кредиту:

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Згідно наданого позивачем розрахунку вбачається, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість по тілу кредиту у розмірі 2 000 грн.

Відсутність заборгованості за тілом кредиту чи її наявність у іншому розмірі відповідачка суду не довела.

Оскільки фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, судова колегія вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 000 грн.

Щодо застосування строку позовної давності

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що Банком пропущений строк позовної давності, оскільки позивач мав дізнатись про порушення своїх прав після 15.06.2011 року, а до суду звернувся 18.11.2016 року.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року п.59 зроблений правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного просроченого платежу.

Тобто, момент перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент коли банк міг та повинен був дізнатися про порушення свого права на повернення кредиту, а тому перебіг позовної давності почався з моменту останього платежу ОСОБА_1 , тобто з 31 серпня 2011 року, а позивач до суду звернувся 18 листопада 2016 року.

Відповідно до статті ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Можливість застосування такого строку пов`язана лише із наявністю про це відповідної заяви сторон до суду першої інстанції .

Відповідно до Постанови Верховного суду по справі №295/5011/15-ц від 25.04.2018 року , - розгляд справи за відсутність учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 викликалася до суду першої інстанції судовими повістками, які поверталися до районного суду з довідками працівників Укрпошти, з причиною повернення: «повернуто за закінченням терміну зберігання» (а.с. 45-46; 51-52).

Таким чином, суд першої інстанції не мав підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки дані про належне повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду в матеріалах справи відсутні.

Якщо відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц.

Той факт, що ОСОБА_1 не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, а тому заяви до районного суду не мала можливості подати, тому у апеляційного суду є підстава для вирішення заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася нею у суді першої інстанції.

Відповідно Постанови Верховного Суду по справі № 494/366/19 від 15.01.2021, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст, 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов 'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанои).

Безпідставним є посилання у позовній заяві на те, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку» було встановлено порядок повернення коштів черговими платежами та те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, оскільки судами не було встановлено, що вони були підписані відповідачкою, відповідно вони не є частиною кредитного договору б/н від 14 липня 2010 року.

Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того, анкета-заява позичальника від 14 липня 2010 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За таких обставин моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та визначається , що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту , тобто з 31.08.2011 року( а.с.3).

Якщо 31.08.2011 року виник борг, то через 30 днів, а саме 30.09.2011 року закінчився пільговий період користуванні коштами, та позивач мав дізнатися про порушення своїх прав через неповернення коштів, тобто саме 30.09.2011 року є початковим днем обрахування загального строку позовної давності у три роки, отже, строк позовної давності сплинув 30.09.2014 року, а до суду позивач звернувся 18.11.2016 року. тобто з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, 549, 638, 639, 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову в стягненні тіла кредіта, в зв`язку з порушенням строка позовної давності.

Судовий збір

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати понесені відповідачкою ОСОБА_1 документально підтверджуються матеріалами справи, а семе квитанцією про сплату судового збору в розмірі 2 067 грн., а тому у зв`язку з відмовою в позовній заяві стягнення підлягає з позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 067 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11 квітня 2017 року скасувати та прийняти постанову.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 067 (дві тисячі шістедят сім) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.А. Гірняк

Судді С.М. Сегеда

Т.В. Цюра