Провадження № 2/219/1408/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року Артемівський міськрайониий суд Донецької області у складі: головуючого судді Дубовика Р.Є., за участю секретаря судового засідання Зубенко Т.А., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бахмуті цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 22 грудня 2021 року, в якому просить: скасувати наказ відповідача «Про відсторонення від роботи Бригадира колії дільниці з поточного утримання колії № 6 Любич А.В.» від 08 грудня 2021 року № 805/Вт; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи у період з 08 грудня 2021 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; рішення в частині допуску до роботи та стягнення заробітної плати за один місяць (грудень 2021 року) допустити до негайного виконання.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з серпня 2006 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнято на роботу до АТ «Українська залізниця» на посаду бригадира колії дільниці з поточного утримання колії № 6. 08 грудня 2021 року його було відсторонено від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України згідно з наказом № 805/Вт до моменту усунення причин відсторонення або закінчення карантину. Передумовою прийняття даного наказу стала та обставина, що він відмовився від проведення йому щеплення проти COVID-19. Проте погодитися із вказаним наказом він не може, оскільки, на його погляд, його прийнято із грубим порушенням чинного трудового законодавства України. Так, підставою для відсторонення позивача від виконання роботи у оскаржуваному наказі вказане повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 01 листопада 2021 року № 103, оскаржуваний наказ винесений директором закладу, керуючись ст. 46 КЗпП України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, що вбачається із самого наказу. На думку позивача, роботодавцем при відстороненні його від роботи у зв`язку із відсутністю у нього щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску його до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини другої статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя неселення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю. Крім того, 08 грудня 2021 року позивач також письмово звертався до керівництва із заявою, в якій просив направити його на медичний огляд перед вакцинацією із належним обгрунтуванням причин для такого направлення. Вказаний лист було зареєстровано відповідачем 08 грудня 2021 року за № 420. Проте відповіді на цей лист ним так і не було отримано. Однак у той самий день його відсторонили від роботи. За таких обставин, враховуючи, що оскаржуваний наказ винесено з порушенням вимог законодавства, є усі правові підстави для скасування наказу. Крім того, вважає, що за даних правових обставин відповідач повинен йому також компенсувати середній заробіток за час його незаконного відсторонення від роботи до дня фактичного допуску до виконання посадових обов`язків, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

Ухвалою суду від 29 грудня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

08 лютого 2022 року від відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відсторонення позивача проведено відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства та не свідчить про порушення трудових прав позивача. Відповідно до наказу МОЗ № 2153 від 04 жовтня 2021 року, працівники АТ «Укрзалізниця» підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Позивач як працівник АТ «Укрзалізниця» був попереджений про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку не проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 29 листопада 2021 року під особистий підпис. Не пройшовши обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, не надавши підтвердження наявності протипоказань до вакцинації, відповідач був зобов`язаний відсторонити позивача від роботи відповідно до діючого законодавства, що і було оформлено наказом № 805/Вт від 08 грудня 2021 року. Тому підстави для визнання незаконним та скасування наказу відсутні. Через відсутність підстав для скасування наказу про відсторонення від роботи, вважає, що позовна вимога про виплату заробітної плати за час відсторонення також не підлягає задоволенню. Крім того, вважає, що оскільки під час відсторонення працівник тимчасово не виконує свої трудові обов`язки та не може виконувати роботу, то заробітна плата у період відсторонення не виплачується. Також посилається на те, що порушення фізичної недоторканності позивача може бути виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що 08 грудня 2021 року його викликали до керівництва у м. Лиман та сказали, що якщо 09 грудня 2021 року він приїде на роботу без сертифікату вакцинації або без першої дози вакцини чи довідки про неможливість вакцинації, то з 09 грудня 2021 року він буде відсторонений від роботи. 08 грудня 2021 року він написав керівництву заяву із вимогою про направлення його на медичний огляд, однак, йому було у цьому відмовлено. 09 грудня 2021 року його не допустили до роботи, він сидів та чекав наказу про відсторонення від роботи, проте, не отримав його. 15 грудня 2021 року він поїхав до м. Лиман, де отримав наказ на руки, та 22 грудня 2021 року звернувся до суду. Вважає, що постанова КМУ не є нормативно-правовим актом, а закон є нормативно-правовим актом. Закон не зобов`язує вакцинуватися проти COVID-19, а передбачає певну процедуру. Пояснив, що він працює по п`ять днів на тиждень.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно працює у Акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді бригадира з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд дільниці з поточного утримання колії № 6.

Відповідно до копії наказу в. о. начальника структурного підрозділу «Лиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08 грудня 2021 року № 805/Вт «Про відсторонення від роботи Бригадира колії дільниці з поточного утримання колії № 6 ОСОБА_1 », виданого на підставі статті 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393, пунктом 41 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, медичного висновку про наявність постійних чи тимчасових протипоказань до вакцинації, без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення або закінчення карантину. Підставою видання зазначеного наказу зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку не проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 від 30 листопада 2021 року, акт від 30 листопада 2021 року про відмову від ознайомлення з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (а.с. 10).

08 грудня 2021 року за № 420 позивач ОСОБА_1 письмово звертався до керівництва із заявою, в якій просив направити його на медичний огляд перед вакцинацією із обгрунтуванням причин для такого направлення (а.с. 9).

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права.

Трудові відносини в Україні врегульовані статтею 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Як визначено в статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема, передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до вказаного переліку увійшли працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Виходячи із аналізу вищевказаних норм законодавства, положення ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» не лише визначають види інфекційних хвороб, щеплення проти яких є обов`язковим, а й встановлюють, що ці види інфекційних хвороб включаються до Календаря щеплень. При цьому, щеплення проти хвороби COVID-19 до переліку обов`язкових щеплень вказана норма закону не відносить.

Разом з тим, з аналізу змісту частин 3-4 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших інфекційних хвороб. При цьому, перелік таких професій, виробництв та організацій встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Окрім того, у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями і рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають суб`єкти, визначені у частині 4 вказаної статті ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Отже, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку, затвердженого наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входять повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції.

Відповідно до пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551), щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до 09 грудня 2021 є незаконним. Сама й по собі вимога відповідача надати позивачу докази проведення відносно нього якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є незаконною.

Таким чином, позивач, будучи працівником підприємства, звичайна діяльність якого може призвести до його зараження та (або) поширення ним інфекційної хвороби, у розумінні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», був відсторонений від роботи з метою попередження інфекцій, тобто за епідемічними показаннями.

При цьому, рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території та об`єкті, де працює позивач, не приймалось жодним із суб`єктів, визначених ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» і доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Вказаний висновок суду ґрунтується та тому, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з частинами першою та другою статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно зі статтею 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.

Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством. Тобто, вимога відповідача до позивача щодо надання конфіденційної інформації була незаконною, а відтак правомірно відхилена позивачем.

Положення пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, він однозначно є безпідставним та підлягає скасуванню. Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час, МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Разом з тим, якщо розглядати вакцинацію як один з видів медичних послуг, слід звернути увагу на таке.

Одним з основних принципів охорони здоров`я в України, виходячи з положень ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», є дотримання прав і свобод людини і громадянина в сфері охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій.

Відповідно до положень ст. 43 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування.

Також, згідно з положеннями ст. 284 ЦК України, надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла 14 років, провадиться за її згодою. Таким чином, без добровільної згоди особи на проведення вакцинації, таке проведення буде суперечити вимогам закону.

Окремо слід звернути увагу, що у Резолюції № 2361 (2021) «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові і практичні питання», ухваленій 27 січня 2021 року Парламентською Асамблеєю Ради Європи, членом якої є Україна, було закликано держави-члени та Європейський союз, окрім іншого, забезпечити, щоб громадяни були поінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску щодо вакцинації, якщо вони не бажають цього робити; гарантувати, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливий ризик для здоров`я або не хоче бути вакцинованим; використовувати сертифікати про вакцинацію лише за призначенням для моніторингу ефективності вакцини, потенційних побічних ефектів та побічних явищ.

Таким чином, у відповідача наразі немає законних підстав наполягати на вакцинації позивача та відстороняти його від роботи у разі, якщо він відмовився вакцинуватися від COVID-19 або не надав документ, що підтверджує проведення вакцинації, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу в. о. начальника структурного підрозділу «Лиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08 грудня 2021 року № 805/Вт «Про відсторонення від роботи Бригадира колії дільниці з поточного утримання колії № 6 ОСОБА_1 » та задоволення позову у цій частині.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення, визначену пунктом 5 частини першої статті Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. А відтак пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема, пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку, з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування, Кабінет Міністрів України в даній постанові мав би зазначити про це.

Суд, вирішуючи питання щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, виходить з такого.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Як визначено в частині першій статті 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що у період з 09 грудня 2021 року, тобто дня відсторонення від роботи позивача, останньому було призупинено виплату заробітної плати. Оскільки судом встановлено, що у порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов і в частині стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Згідно з наданою представником відповідача довідкою про середню заробітну плату (дохід) № 769/47 від 02 лютого 2022 року, ОСОБА_1 працює у виробничому підрозділі «Лиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» та його середньоденна заробітна плата становить 643,12 грн.

З урахуванням того, що позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року і відсторонення тривало по день ухвалення судом рішення про його незаконність, а саме: до 08 лютого 2022 року, тобто два місяці, тому загальна сума середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи обчислюється, починаючи з 09 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 включно, та з урахуванням того, що за період відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року позивач мав відпрацювати 41 робочий день.

Виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 643,12 грн., який не оспорює відповідач та з яким погоджується суд, середній заробіток позивача за час незаконного відсторонення від роботи у період з 09 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року складає 26367,92 грн. (643,12 грн. х 41 робочий день = 26367,92 грн.) з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи у розмірі 26367,92 грн. з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи, що позивач при подачі позову на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви, тому витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 908 грн.

Відповідно до положень статті 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи за один місяць.

Керуючись статтями 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ в. о. начальника структурного підрозділу «Лиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08 грудня 2021 року № 805/Вт «Про відсторонення від роботи Бригадира колії дільниці з поточного утримання колії № 6 Любич А.В.».

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи у період з 09 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року у розмірі 26367 (двадцять шість тисяч триста шістдесят сім) грн. 92 коп. з подальшим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» () на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду в частині скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи за один місяць допустити до негайного виконання.

Повний текст рішення суду виготовлено 14 лютого 2022 року.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.Є. Дубовик

14.02.2022