Справа № 936/115/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 06 травня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Павлюк С.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004. За час шлюбу подружжя народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.12.2020 шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторонами придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2006 була зареєстрована за відповідачем на праві приватної власності.

Оскільки нерухоме майно придбане у шлюбі, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 06 травня 2021 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 2551,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та залишити позовну заяву без розгляду. Вказує, що позивачем невірно зазначено ціну позову, а звідси - не доплачено судовий збір, що було підставою для залишення позовної заяви без руху. При цьому суд безпідставно відкрив провадження в справі та розглянув таку по суті. Також зазначає, що позовна заява ОСОБА_2 стосується поділу майна подружжя, з посиланням на норми ст.ст. 70, 71 СК України, ст. 371 ЦК України, натомість в прохальній частині позивач просить визнати її права на спірну квартиру. Визнання права власності визначається вимогами ст. 392 ЦК України, а тому вважає, що суд першої інстанції взагалі не повинен був приймати до розгляду таку позовну заяву, а відповідно залишити її без розгляду.

Крім того судом першої інстанції не враховано те, що спірна квартира придбана ним за власні кошти, а саме, взяті в борг в ОСОБА_5 , яку не було допитано в якості свідка, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

З цих підстав рішення суду підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим відділом РАЦСу Воловецького районного управління юстиції в Закарпатській області серії НОМЕР_1 .

За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.12.2020 шлюб між сторонами розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили 14.01.2021.

За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторонами придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , про що державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори Маньо О.Ф. 30.08.2006 посвідчено договір купівлі-продажу, номер у реєстрі нотаріальних дій - 1687.

Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Воловецьким державним виробничим підприємством технічної інвентаризації» за №11739030 від 05.09.2006 квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року в цілому зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №241690809 квартира за реєстраційним номером 13240730, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 включає в себе три житлові кімнати, загальна площа квартири становить - 65,56 кв.м., житлова площа - 41, 20 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ними по 1/2 ідеальній частці, та за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, та вважає його вірним.

Спір між сторонами виник з приводу розподілу майна, набутого сторонами у період шлюбу.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «[…] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, а тому частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірної квартири за кожним із них.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, врахувавши наведені норми процесуального права, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірну квартиру було придбано за кошти його матері ОСОБА_5 , не підтверджено належними та допустимим доказами у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України. При цьому слід зазначити, що покази свідків не можуть бути належними та допустимими доказами і підміняти собою відповідні правочини.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Оскаржуване судове рішення достатньо відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення, а доводи апеляційної скарги носять характер незгоди із рішенням суду, були предметом обговорення в суді першої інстанції, і правильність висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 06 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: