Провадження № 2/752/3038/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 лютого 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Машкевич К.В.

при секретарі - Гненик К.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (), який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 17710840 від 23.05.2008 р.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки, номер 210/1214, виданого 06.10.2016 р., орган видачі: Київська міська рада; витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-2016, виданий 18.11.2016, орган видачі: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності належить наступне нерухоме майно: земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :90:051:0066, що відноситься до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У березні 2021 року позивачем було отримано витяги, згідно з якими в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна містяться наступні записи: від 23.05.2008 р. за № 17710840 про накладення арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

На момент внесення вказаних записів наведене вище нерухоме майно належало позивачу.

Запис № 17710840 від 23.05.2008 р. внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна державним реєстратором Кендзьора Вікторією Ярославівною, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ.

Згідно вказаного запису № 17710840, арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 накладено відповідно до постанови, серія та номер АА 228565, виданої 23.05.2008 р., орган видачі: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві.

Дізнавшись про наявність заборони, позивач звернулася до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ в м. Києві щодо скасування арешту на її майно, на що позивачу було роз`яснено, що справа, в рамках якої було накладено арешт, знищена за строком зберігання.

Згідно з відповіддю Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві, копій матеріалів виконавчого провадження та ухвали Голосіївського районного суду від 27.05.2009 року, винесеної у справі № 2-3324/08 не збереглись в архіві виконавчої служби.

Зі змісту витягів із Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна вбачається, що арешт на належне позивачу майно накладався виходячи лише з даних про прізвище, ім`я та по батькові боржника та інформації про місце проживання, у той час як будь-які інші відомості про боржника відсутні.

Таким чином, арешт на майно позивача був накладений за первинними документами Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві, які знищені за строком зберігання, а заборона була внесена в Єдиний реєстр електронних заборон на основі короткого запису.

Наявність чинного арешту майна позивача порушує законні права та інтереси позивача, у зв`язку з чим вона просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

У встановлений ухвалою строк відзив на позовну заяву від відповідача не надійшов.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі Рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки, номер 210/1214, виданого 06.10.2016 р., орган видачі: Київська міська рада; витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-2016, виданий 18.11.2016, орган видачі: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності належить наступне нерухоме майно:

земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :90:051:0066, що відноситься до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У березні 2021 року позивачем було отримано витяги, згідно з якими в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна містяться наступні записи:

від 23.05.2008 р. за № 17710840 про накладення арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

На момент внесення вказаних записів наведене вище нерухоме майно належало позивачу.

Запис № 17710840 від 23.05.2008 р. внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна державним реєстратором Кендзьора Вікторією Ярославівною, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ.

Згідно вказаного запису № 17710840, арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 накладено відповідно до постанови, серія та номер АА 228565, виданої 23.05.2008 р., орган видачі: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві.

Дізнавшись про наявність заборони, позивач звернулася до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ в м. Києві щодо скасування арешту на її майно, на що позивачу було роз`яснено, що справа, в рамках якої було накладено арешт, знищена за строком зберігання.

Згідно з відповіддю Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві, копій матеріалів виконавчого провадження та ухвали Голосіївського районного суду від 27.05.2009 року, винесеної у справі № 2-3324/08 не збереглись в архіві виконавчої служби.

Зі змісту витягів із Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна вбачається, що арешт на належне позивачу майно накладався виходячи лише з даних про прізвище, ім`я та по батькові боржника та інформації про місце проживання, у той час як будь-які інші відомості про боржника відсутні.

Таким чином, арешт на майно позивача був накладений за первинними документами Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві, які знищені за строком зберігання, а заборона була внесена в Єдиний реєстр електронних заборон на основі короткого запису.

Слід зазначити, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2009 року у справі № 2/3324/08 скасовано ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.05.2008 р. про накладення арешту на земельну ділянку АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (після розлучення - ОСОБА_1 ), тобто позивачу.

Цією ж ухвалою знято арешт, накладений на земельну ділянку АДРЕСА_1 , яка належить позивачу.

Отже, існування у Реєстрі обтяжень нерухомого майна записів про заборону відчуження майна позивача порушує її права щодо розпорядження своєю власністю.

Позивач просила скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (), який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 17710840 від 23.05.2008 р., на що слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку раніше визначилися Законом України "Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року. На сьогодні цей Закон втратив чинність, однак він діяв на момент відкриття та завершення виконавчих проваджень, в ході яких було накладено арешт на майно Позивача.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинні на момент внесення відповідних записів) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною шостою статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

В силу положень частини першої та статті 38 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції станом на березень 2009 р.) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувану згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, вищевказаними положеннями закону на державного виконавця покладено обов`язок щодо зняття (скасування) арешту майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження. Натомість виконавчі провадження, у яких було накладено арешт на майно позивача, були завершені посадовими особами Відділу державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у м. Києві без вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна позивача, раніше накладеного у зв`язку з відкриттям цих виконавчих проваджень.

Як наслідок, записи про існування відповідних арештів досі містяться у Реєстрі обтяжень нерухомого майна, що порушує права позивача щодо розпорядження її власністю.

Існування арешту на майно позивача порушує її конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (ст. 41 Конституції України).

Крім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

З огляду на викладене, наявність чинного арешту майна позивача, накладеного багато років тому та не анульованого з вини посадових осіб органу державної влади, поза сумнівом, порушує законні права та інтереси позивача.

Системний аналіз положень Закону України від 2 червня 2016 року "Про виконавче провадження", зокрема приписів статей 13, 18, 37, 40 Закону вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Проте, як вже зазначалося, виконавчі провадження, в рамках яких відповідачем накладено арешт на майно позивача, давно завершені та знищені за часом зберігання. Отже, їх відновлення неможливе, тоді як в силу вимог закону накладений органом ДВС арешт на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) саме в рамках виконавчого провадження і не інакше.

В силу наведених вище міркувань, у випадку задоволення позовних вимог в частині покладення на Відповідача обов`язку скасувати арешти на майно, накладені у виконавчих провадженнях, таке судове рішення можуть бути взагалі не виконані. Аналогічних висновків можна дійти щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача внести відповідні записи до Єдиного реєстру заборон відчужень нерухомого майна про зняття арешту.

Разом з тим, законні права та інтереси позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, порушуються наявністю у відповідному реєстрі інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме арешту нерухомого майна позивача, номер запису про обтяження №17710840.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Отже, обтяження припиняються на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про скасування арешту на належне їй нерухоме майно, накладений відповідно до запису № 17710840 з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати які складаються з суми судового збору в розмірі 908,00 грн.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПКУкраїни, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт, що був накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі постанови, серія та номер: АА 228565, виданої 23.05.2008 року, видавник: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у місті Києві, зареєстрований реєстратором Кендзьора Вікторією Ярославівною, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №17710840 від 23.05.2008 року 15:56:52 (вид обтяження арешт нерухомого майна).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя