Справа № 183/8534/21
№ 2/183/1960/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Дубовенко І.Г., за участю секретаря Петрієнко В.О., розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому позивач просить:

- зобов`язати відповідача демонтувати камеру відеоспостереження встановлену ним в загальному коридорі квартир за АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , зобов`язавши його знищити усю зібрану щодо цього інформацію;

- стягнути з відповідача на її користь: матеріальну шкоду в розмірі 2469, 52 грн; моральну шкоду в розмірі 5000 грн; а також суму понесених витрат зі сплати судового збору та витрат на професій правничу допомогу в розмірі 6316 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона на підставі ордеру № 157 від 22 листопада 2007 року разом з чоловіком ОСОБА_3 та дитиною ОСОБА_4 мешкають за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 є їх сусідом та мешкає в квартирі АДРЕСА_3 цього ж будинку. Відповідач встановив у спільному з позивачем коридорі камеру відеоспостереження, у поле фіксації камери відеоспостереження потрапляє міжквартирний коридор спільного користування та вхідні двері квартири, в якій мешкає позивач разом з сім`єю. Вказує, що будь-якої згоди на встановлення камери відеоспостереження ні вона, ні члени її сім`ї не надавали. Позивач запропонував відповідачу в добровільному порядку демонтувати камеру, однак останній відмовився, тому ОСОБА_1 вимушена була звернутися з заявою до поліції. Відповідач змістив зйомку у напрямку своїх вхідних дверей. Однак 05 квітня 2021 року відповідач знову повернув камеру відеоспостереження на попередній кут, у зв`язку з чим позивач знову звернувся до поліції. У відношенні ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП, який направлено до суду. Також позивач звернувся до керівництва 25-ї окремої Січеславської повітрянодесантної бригади, де відповідач проходить службу, в результаті чого ОСОБА_2 демонтував камеру відеоспостереження. 30 липня 2021 року відповідач повторно без згоди позивача та членів його сім`ї встановив камеру відеоспостереження у спільному коридорі. Добровільно відповідач демонтувати камеру відмовляється. Для того, щоб пересвідчитись в тому, що камера проводить зйомку, позивачем в серпня 2021 року декілька разів у об`єктив камери було здійснено демонстрацію певних жестів, що мають непристойності, в результаті чого 01 вересня 2021 року за адресою мешкання позивача, прибув співробітник поліції, який склав відповідний протокол про адміністративне правопорушення у відношенні позивача. Усе вищенаведене підтверджує факт здійснення відеозйомки камерою, що встановлена відповідачем у спільному з позивачем коридорі, без згоди позивача та членів його родини. В результаті встановлення зазначеної камери відеоспостереження відповідач отримав можливість знімати та накопичувати відзняту інформацію про обставини особистого життя позивача та членів його сім`ї без їх згоди на це, чим порушили право позивача на особисте життя та його таємницю надане законом. Також ОСОБА_1 посилається на те, що в результаті порушення з боку відповідача її прав на особисте життя, його таємницю, права на повагу до гідності і честі погіршилося здоров`я її та дитини, на лікування було витрачені кошти в розмірі 2469,52 грн. Моральну шкоду позивач оцінює в 5000 грн, а розмір судових витрат складає 6316 грн, що складається з судового збору в розмірі 1816 грн та витрат не професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн. А тому посилаючись на вищенаведене та на підставі вимог ст.ст.3, 68 Конституції України, ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про доступ до публічної інформації», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 11, 13, 23, 270, 275, 307 ЦК України - позивач просить задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача наданий відзив, в якому він посилається на те, що він разом з дружиною та дитиною дійсно мешкають у квартирі АДРЕСА_3 . Позивач є їх сусідом та мешкає в квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку. У2021 році між сторонами склалися неприязні стосунки. У зв`язку з тим, що відповідач тривалий час буває відсутнім вдома, з метою безпеки родини ним була встановлена камера відеоспостереження над вхідними дверима у квартиру його мешкання. Враховуючи, що камера ним встановлена у місцях загального користування з метою безпеки людей та схоронності майна, відеоспостереження здійснюється відкрито та не охоплюється вхід безпосередньо до квартири позивача, вважає, що права позивача не порушено. Крім того відеокамера призначена для спостереження в реальному часі та не здійснює збереження інформації, яка є результатом зйомки, дана інформація на камеру та інші носії не записується та не зберігається. Враховуючи вищенаведене вважає позовом необґрунтованим в повному обсязі та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. 19, 27, 55 Конституції України, ст. 307, 1167 ЦК в позові просив відмовити.

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2021 року відкрите провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).

Суд, дослідивши підстави позовної заяви, відзиву на позов, а також докази, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступних висновків.

Обставини, встановлені судом і зміст спірних правовідносин.

Позивач є мешканцем квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується ордером на вселення № 157 від 22 листопада 2007 року виданим ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.9); копією паспорта позивача (а.с. 7).

Відповідач мешкає в квартирі АДРЕСА_3 . Де зареєстрований згідно відомостей відділу надання адміністративних послуг Черкаської селищної ради за вих. 09-03/2489 від 09.12 2021 (а.с. 61).

Протягом 2021 року між сторонами склалися неприязні стосунки, в тому числі, і з приводу встановлення відповідачем в спільному між сторонами, як сусідами коридорі камери відеоспостередження, ці факти визнані сторонами у їх заявах, відзиві та підтверджуються копіями звернень до поліції (а.с. 20-32, 37-41).

Судом досліджений відеозапис, отриманий позивачем зі справи про адміністративне правопорушення стосовно неї за № 183/6260/21, з якого вбачається, що відповідачем з метою припинення протиправних дій з боку сусідів, було надано правоохоронним органам запис, що підтверджує на його думку скоєння позивачем дрібного хуліганства у громадському місті (а.с. 42). З вказаного відеозапису вбачається, що кут камери відеоспостереження направлений на квартиру, в якій мешкає відповідач, вхідних дверей квартири, в якій мешкає позивач не видно. Позивач потрапляє у камеру відеоспостереження у спільному з відповідачем коридорі.

Позивач посилається на порушення його конституційних прав та професійних інтересів.

З матеріалів справи та пояснень сторін у заявах, вбачається, що спільний коридор вільно використовується мешканцями будинку.

З відзиву відповідача та пояснень наданих ним на ім`я поліції, вбачається, що ним встановлена камера відеоспостереження з метою уникнення крадіжок та спостереження за дотриманням громадського порядку.

Камеру встановлено відкрито, про що відомо позивачу та членам його родини.

Зазначені факти визнаються сторонами і відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України - не підлягають доказуванню.

Позивач посилається на те, що встановлення камери відеоспостереження відповідачем, направлений вбік вхідних дверей квартири, де мешкає відповідач із сім`єю, не дозволяє уникнути відеоспостереження за особами, які проходять коридором.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як зазначено в ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Однак, відеоспостереження в громадських місцях дозволяється, оскільки це кореспондується зі ст. 307 ЦК України. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці (в громадських місцях), на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Отже, громадське місце - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони (ЗУ «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я» від 22.09.2005 № 2899-ІV).

Як вбачається з матеріалів справи, коридор, де ведеться відеоспостереження відповідачем, не є приватною власністю позивача, а отже, ОСОБА_2 не повинен був просити дозволу на встановлення камери відеоспостереження у позивача. Також слід зазначити, що відеоспостереження, проводиться відкрито, позивач проінформований про факт відеозйомки.

Згідно ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що розміщена відповідачем камера відеоспостереження порушує право на приватне життя позивача та/або членів його сім`ї.

Встановлення відповідачем камери відеоспостереження є його правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому встановлення відповідачем камери відеоспостереження не заборонено законом та не суперечить моральним засадам суспільства.

Позивачем не доведено порушення відповідачем, який встановив камеру відеоспостереження, права позивача на повагу до його приватного і сімейного життя, втручання в його особисте життя, шляхом запису камер відеоспостереження, на які він посилається в обґрунтування позову.

Відео, долучене позивачем на підтвердження того, що відповідач проводить запис відеоспостережння, лише підтверджує факт того, що зазначений запис був долучений, як зазначає позивач, до звернення до правоохоронних органів з метою припинення, на думку відповідача, протиправних дій з боку позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України).

Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2- рп/2012 випливає, що інформація про особисте життя особи - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Як вбачається з матеріалів справи, відеоспостереження саме за позивачем не здійснювалось, а було встановлено для безпеки власності відповідача, але ні в якому разі не фіксації особистого життя позивача. Камера відеоспостереження була встановлена з метою захисту цивільного права від порушень і протиправних посягань. В ході розгляду справи судом не встановлено, в чому полягає порушення права позивача.

Суду не надано доказів в обґрунтування наявності для позивача обставин, які б свідчили про порушення відповідачем його права на повагу до особистого життя і засвідчували настання у зв`язку з цим шкідливих наслідків у його приватному житті.

Щодо порушення професійних інтересів позивача не доведено, що за результатами відеоспостереження акумулювалася інформація щодо осіб, які відвідували позивача, як військовослужбовця. Відсутні дані про використання інформації в порушення прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його права відповідачем шляхом встановлення камери відеоспостереження, а тому в цій частині задоволення позову належить відмовити за необґрунтованістю.

Вимоги щодо зобов`язання відповідача знищити усю зібрану щодо цього інформацію також є необґрунтованими, тому як жодними доказами не доведено факту збирання інформації щодо позивача.

Що стосується вимог позивача про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої в результаті протиправних дій відповідача з приводу встановлення камери відеоспостереження, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Так, за приписами ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1166 ЦК України закріплює презумпцію вини заподіювача шкоди, оскільки за умови доведення самого факту завдання шкоди, її розміру, протиправності дій (бездіяльності) заподіювача шкоди та причинного зв`язку між шкодою та такими діями (бездіяльністю), саме на заподіювача шкоди покладається доведення відсутності його вини, як підстави звільнення від її відшкодування.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

За ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідними від вимог про зобов`язання демонтувати камеру та знищити зібрану інформацію, то в їх задоволенні також належить відмовити.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 128, 141, 223, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення шкоди - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 ; адресу листування: АДРЕСА_6 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2022 року.

Суддя І.Г.Дубовенко