Номер провадження: 22-ц/813/4466/22
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Янковської Інни Валентинівни на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року по цивільній справі за позовом АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитною карткою у загальному розмірі 13 202,59 грн., що складається з тіла кредиту у розмірі 341,50 грн., відсотків у розмірі 8 656,20 грн., пені та комісії у розмірі 3 100 грн. та штрафів: 500 грн. фіксована частина, 604,89 грн. процентна складова. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що 20.11.2012 року відповідач отримав кредитний ліміт на картку, підписавши відповідну анкету-заяву, якою підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач користувався кредитною карткою, проте умови кредитування не дотримувався, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у зазначеному вище розмірі, що стало підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року позов АТ КБ «Приват Банк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 13 202,59 грн., що складається з тіла кредиту у розмірі 341,50 грн., відсотків у розмірі 8 656,20 грн., пені та комісії у розмірі 3 100 грн. та штрафів: 500 грн. фіксована частина, 604,89 грн. процентна складова. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.08.2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 30 січня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Янковська Інна Валентинівна подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 30 січня 2017 року скасувати та відмовити АТ КБ «Приват Банк» у задоволенні вимог за строком позовної давності, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення,ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи вимоги АТ КБ «Приват Банк» у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності вимог.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи встановлено, що 20.11.2012 року відповідачем підписано анкету-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», внаслідок чого на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та останнім отриманий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти „Універсальна, 55 днів льготного періоду, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк.

За розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредитці станом на 31.07.2016 року складає 13 202,59 грн., що складається з тіла кредиту у розмірі 341,50 грн., відсотків у розмірі 8 656,20 грн., пені та комісії у розмірі 3 100 грн. та штрафів: 500 грн. фіксована частина, 604,89 грн процентна складова

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними длядоговорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві, яка підписана позичальником, розмір процентної ставки та відповідальність у вигляді неустойки (пеня/комісія, штрафи), та порядок їх нарахування не зазначено.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині процентів та неустойки (пені/комісії, штрафів), в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти „Універсальна, 55 днів льготного періоду та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, як на невід`ємні частини підписаної заяви.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, пені, комісії, штрафів за користування кредитними коштами у зазначеному банком розмірі і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спору до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та правил приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином, з урахуванням того, що у заяві, яка підписана позичальником, розмір процентної ставки та відповідальність у вигляді неустойки та порядок їх нарахування не зазначено і вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, з посиланням на ст.1048 ЦК України в межах строку кредитування, а також за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених частиною 2 статті 625 ЦК України, позивач не заявляв, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків та неустойки є помилковими.

В заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі на заочне рішення, відповідач просив застосувати до вказаних правовідносин строк загальної та спеціальної позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж було здійснено ним 11.10.2013 року, а банк звернувся з позовом до суду у вересні 2016 року, тобто з пропуском строку, як щодо основного зобов`язання (тіло кредиту) так і до сплати відсотків за користування кредитом та неустойки.

Проте, такі доводи відповідача є помилковими.

Так, дійсно, останній платіж погашення заборгованості відповідачем було здійснено 11.10.2013 року на суму 300 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4). В подальшому, відповідачу продовжувалася нараховуватися заборгованість по картці, проте останнім вона більше не погашалася.

З позовом про стягнення заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 06.09.2016 року, тобто в межах строку загальної позовної давності, яка відповідно ст..257 ЦК України, становить три роки.

За таких обставин, загальних строк позовної давності з моменту останнього платежу, здійсненого відповідачем 11.10.2013 року до звернення 06.09.2016 позивача до суду, Банком не пропущено, тому доводи про порушення позивачем строку позовної давності, визначеного ст..257 ЦК України є помилковими.

Що стосується доводів про пропущення позивачем спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки, який відповідно ст.258 ч.2 п.1 ЦК України становить 1 рік, то в мотивувальній частині цієї постанови суд вказав, що так, як умовами заяви, підписаної відповідачем 20.11.2012 року не передбачено відповідальності останнього у вигляді пені/комісії та штрафів, то такі вимоги Банку є безпідставними та задоволенню не підлягають. Оскільки в цій частині вимоги Банку є безпідставними та задоволенню не підлягають черезїх необґрунтованість та недоведеність, підстави для застосування спеціальної позовної давності - відсутні. Така правова позиція викладена в постанові Великої палати ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18).

Що стосується доводів про пропущення позивачем загального строку позовної давності до вимог про стягнення відсотків, то суд вже вказав, що позивач в межах строку позовної давності звернувся з позовом до суду, проте оскільки підписана відповідачем заява не містить умов щодо стягнення відсотків, а вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв, вимоги Банку про стягнення відсотків є безпідставними, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту у розмірі 341,50 грн., виходячи з того, що відповідач не заперечував отримання від банку цих коштів, беззаперечно вказуючи, що останній платіж був здійснений ним 11.10.2013 року, а значить він отримував та користувався коштами Банку, проте, як вбачається з розрахунку, не виплатив тіло кредиту у повному обсязі.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення першої інстанції змінити, та відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення відсотків, пені/комісії та штрафів у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю вимог, в іншій частині рішення суду про стягнення тіла кредиту у розмірі 341,50 грн. слід залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 13 202,59 грн.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив 1 378 грн. судового збору, а відповідач за подання апеляційної скарги 2 067 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд рішення районного суду в частині тіла кредиту у розмірі 341,50 грн. залишив в силі, а в іншій частині вимог про стягнення відсотків у розмірі 8 656,20 грн., пені та комісії у розмірі 3 100 грн. та штрафів: 500 грн. фіксована частина, 604,89 грн. процентна складова відмовив.

Тобто задоволені позовні вимоги складають 2,58% від заявлених позовних вимог.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 35,55 грн. (341,50*2,58%), а з позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги 2 013, 67 грн. (2067*97,42%).

Відповідно до ст. 141 ч.10 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з урахуванням та застосуванням ст. 141 ч.10 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 978,12 грн.(2 013,67-35, 55)

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Янковської Інни Валентинівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року змінити.

Вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відсотків за кредитною карткою у розмірі 8 656,20 грн., пені та комісії у розмірі 3 100 грн. та штрафів: 500 грн. фіксована частина, 604,89 грн. процентна складова залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» тіла кредиту у розмірі 341,50 грн. залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 978, 12 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадках визначених ст. 389 ЦПК України

Повний текст постанови складено: 07.02.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова