ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6713/21

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/157/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Харечко Л.К.,

суддів: Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.

секретар - Поклад Д.В.,

сторони справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2021 року, повний текст якого складений 10.09.2021 у м. Чернігів,

У С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 300470,62 грн у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 30000 грн моральної шкоди, розподіливши судові витрати відповідно до вимог ЦПК України. Позов обґрунтовано тим, що у результаті ДТП, що сталася 30.06.2018 за участю автомобілів сторін, було пошкоджено транспортний засіб позивача, завдано йому та членам його сім`ї тілесні ушкодження, спричинено моральні страждання з приводу пошкодження належного майна, яке вже майже три роки ніким не компенсовано, а також душевні страждання, перенесені під час ДТП. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження № 0004762 від 30.06.2018, яке неодноразово закривалося, останній раз - постановою слідчого від 17.04.2020 у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26.05.2021 вказану постанову скасовано, направлено кримінальне провадження для організації проведення досудового розслідування. Разом з тим, скасованою постановою про закриття кримінального провадження було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями водія - відповідача ОСОБА_2 та виникненням даної ДТП. На час звернення з позовом завдана позивачу майнова та моральна шкода не відшкодована, страховиком відповідача було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропущенням строку на відповідне звернення, що стало підставою для звернення з позовом до безпосереднього винуватця ДТП ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. На думку позивача, судом, у порушення положень статей 214, 263 ЦПК України, було відмовлено у витребуванні матеріалів кримінального провадження для повного з`ясування обставин ДТП та в оголошенні перерви у судовому засіданні для надання позивачем нової постанови про закриття кримінального провадження, оскільки попередня постанова, що долучена до позову, була скасована у судовому порядку.

Твердження суду про те, що скасування постанови про закриття кримінального провадження вказує про відсутність вини відповідача, є помилковим, оскільки скасування даної постанови відбулося виключно внаслідок неналежного проведення процесуальних дій слідчим. Водночас, факт вчинення ДТП відповідачем не спростовано, а обставини ДТП, викладені у постанові про закриття провадження, після її скасування залишились незмінними. Кримінальне провадження було закрито з нереабілітуючих підстав, що не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності. Суд залишив поза увагою існування об`єктивних причин, що унеможливлювали своєчасне надання позивачем нової постанови про закриття кримінального провадження, обмежився формальним підходом до дослідження обставин справи, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що в силу статті 62 Конституції України він є невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, а кримінальне провадження щодо нього закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. Доводи апелянта про порушення судом положень статті 214 ЦПК України відповідач вважає необґрунтованими, позивач мав надати всі докази одночасно із поданням позовної заяви, ним не надано жодних документів на підтвердження складнощів у одержанні доказів.

Відповідач також звертає увагу, що неправомірність дій є необхідною умовою для виникнення зобов`язання відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду. Відповідач не заперечує свою участь в даній ДТП, однак не визнає, що в ній його дії були неправомірними та мають ознаки кримінального правопорушення, як і не визнає наявності причинно-наслідкового зв`язку між його діями та завданими ОСОБА_1 матеріальними та моральними збитками.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч. 1 статті 5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником автомобіля Volkswagen Jetta, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 7-8). ОСОБА_1 є власником автомобіля Renault Megane, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 9). Сторони не оспорюють, що 30.06.2018 на виїзді з під`їзної дороги будинку № 31 по вул. Г.Бєлова на проїжджу частину вул. Кільцева у м. Чернігові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належних їм транспортних засобів.

Відомості за фактом ДТП 30.06.2018 внесено до ЄРДР за № 0004762 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу № 87 від 01.05.2021, вартість матеріального збитку, завданого власнику легкового автомобіля Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 30.06.2018 складає 300470,62 грн (а.с. 11-15).

Постановою слідчого СВ Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 17.04.2020 кримінальне провадження за фактом ДТП закрите у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (а.с. 16-18).

Однак, ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26.05.2021 постанову слідчого скасовано з направленням кримінального провадження № 0004762 від 30.06.2018 для організації проведення досудового розслідування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини, зауважив, що оскільки копія постанови слідчого від 17.04.2020 зі встановленими в ній обставинами не може вважатися доказом по справі, позивачем не доведено вину відповідача в завданні йому майнової та моральної шкоди.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано апеляційному суду копію постанови про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_2 від 30.09.2021 як таку, що не була подана до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, оскільки постанова винесена після ухвалення оскаржуваного рішення.

Вирішуючи питання щодо дослідження вказаного доказу колегія суддів приходить до наступного висновку.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Аналогічні за змістом висновки наведені Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 02 червня 2021 року у справі № 755/518/19.

Таким чином, у зв`язку з тим, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження була винесена 30.09.2021, після ухвалення судом першої інстанції рішення від 10.09.2021, тобто не була подана до суду з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, враховуючи її виключне значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд даний доказ приймає.

Зі змісту постанови від 30.09.2021 про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 30.06.2018 за № 0004762 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вбачається, що 30.06.2018 близько 17:05 год. в м. Чернігові по вул. Кільцева в районі буд. 31 вул. Г. Бєлова трапилася ДТП за участю автомобіля марки Volkswagen Jetta, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухаючись по вул. Кільцева зі сторони вул. 1-го травня в напрямку вул. Г.Бєлова скоїв зіткнення з автомобілем марки Renault Megane, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який виїздив на проїзну частину вул. Кільцева з під`їзної дороги буд. АДРЕСА_1 . У результаті ДТП водій автомобіля Renault Megane ОСОБА_1 та його пасажири - дружина ОСОБА_3 та малолітня донька ОСОБА_4 отримали тілесні ушкодження та каретою швидкої медичної допомоги були доставлені до лікарні. Згідно з висновками проведених під час досудового розслідування судово-медичних експертиз внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав комплекс тілесних ушкоджень, зокрема, травми голови та хребта, що у подальшому викликали наявність післятравматичної клінічної симптоматики у вигляді стійких синдромів, та відноситься до середнього ступеня тяжкості. ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а ОСОБА_3 - легкого ступеня тяжкості. Орган досудового розслідування дійшов до висновку, що в даній дорожній обстановці у діях водія ОСОБА_2 вбачається порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 12.4, 12.3 ПДР України, а саме - водій ОСОБА_2 не застосував гальмування або несвоєчасно застосував гальмування.

Відповідно до зазначеної постанови дії водія ОСОБА_2 є причиною настання даної ДТП та перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Кримінальне провадження № 0004762 від 30.06.2018 закрите у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України (а.с. 111-116).

Отже, кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрите з нереабілітуючих підстав. Інформації щодо оскарження сторонами вищевказаної постанови матеріали справи не містять.

Частинами першою-третьою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте, апеляційний суд наголошує, що із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

З матеріалів кримінального провадження № 0004762 від 30.06.2018 вбачається, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водіїв обох транспортних засобів була застрахована.

Так, згідно з копією полісу № АМ/7535895 ОСЦПВ відповідальність водія автомобіля Volkswagen Jetta, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 застрахована страховиком ПАТ «НАСК «Оранта», строк дії полісу з 19.06.2018 по 18.06.2019, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200000 грн, за шкоду, заподіяну майну - 100000 грн, франшиза - 1000 грн (а.с. 33 мат. кр.пр.).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» №85/96-ВР).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Разом з тим свої особливості має порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

Вказаною статтею передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, під час розгляду такого спору слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Як встановлено судом, Листом НАСК «Оранта» від 11.05.2021 у здійсненні виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропущенням строку на звернення з відповідною заявою (а.с. 10). Разом з тим, з відповідним позовом про відшкодування матеріальної шкоди у межах ліміту страхового відшкодування до НАСК «Оранта» позивач не звертався.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

З огляду на викладене, твердження позивача про абсолютність його права як потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зауважила, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як встановлено судом, згідно з копією полісу № АМ/7535895 ОСЦПВ страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 100000 грн. При цьому, відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу № 87 від 01.05.2021, вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 внаслідок пошкодження його автомобіля у ДТП 30.06.2018 складає 300470,62 грн, що перевищує ліміт страхового відшкодування згідно з вищевказаним полісом ОСЦПВ на 200470,62 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо відсутності вини в його діях під час ДТП. Так, норми статей 1166, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначене презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наявність або відсутність вини встановлюється на підставі наданих доказів.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 Постанови «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів по відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.02.2013 року, відсутність постанови (ухвали) або вироку суду про визнання особи винною у вчиненні ДТП не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, відповідні документи, що стосуються ДТП є доказами, які повинні досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Отже, виходячи з презумпції вини, встановленої ЦК України для зобов`язань з заподіяння шкоди, відповідач по справі повинен довести відсутність своєї вини в ДТП.

Разом з тим, в порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України жодних доказів в спростування своєї вини, відповідач суду не надав.

Натомість, вина відповідача ОСОБА_2 у ДТП 30.06.2018 підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема постановою про закриття кримінального провадження від 30.09.2021 відносно ОСОБА_2 у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, тобто з нереабілітуючих підстав.

Доказів того, що дорожньо-транспортна пригода, що сталася 30.06.2018, була спричинена не ОСОБА_2 , як це встановлено органом досудового розслідування, а іншою особою, суду не надано.

Таким чином, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, встановивши наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та виникненням ДТП 30.06.2018, а також вину відповідача у завданні шкоди ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі різниці між фактичним розміром шкоди і лімітом страхового відшкодування, визначеного полісом № АМ/7535895, що складає 200470,62 грн.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди колегія суддів приходить до наступного висновку.

Позивач визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 в сумі 30000 грн.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IVшкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IVстраховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV).

Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV).

Колегія суддів звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди.

Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що йому було спричинено моральні страждання з приводу пошкодження належного майна, яке вже майже три роки ніким не компенсовано, а також душевні страждання, перенесені під час ДТП.

Апеляційний суд бере до уваги те, що позивач, просить стягнути моральну шкоду за пошкодження належного майна, яка охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Разом з тим, позивач просить стягнути моральну шкоду за спричинені душевні страждання під час ДТП, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну. Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його душевних стражданнях через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми завданої моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200470,62 грн у відшкодування завданої матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 10000 грн у відшкодування моральної шкоди, а всього 210470,62 грн. В задоволені решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги позивача задоволені на 63,6% (330470,62/210470,62=0,636). В суді першої інстанції позивач сплатив 3304,71 грн судового збору, а в апеляційній інстанції при подачі апеляційної скарги - 4957,07 грн. Відповідно, з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути 2101,80 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3152,70 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 5254,50 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 1,4, ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2021 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування завданої матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 200470 (двісті тисяч чотириста сімдесят) грн 62 коп та у відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 10000 (десять тисяч) грн, а всього 210470 (двісті десять тисяч чотириста сімдесят) грн 62 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 2101 (дві тисячі сто одну) грн 80 коп судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 3152 (три тисячі сто п`ятдесят дві) грн 70 коп судового збору за апеляційний перегляд справи, а всього 5254 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят чотири) грн 50 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуюча: Судді: