УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 2-4451/07

провадження № 61-1327ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, дії якого оскаржуються, - державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрул Габіб огли,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя

Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрула Габіба огли,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрула Габіба огли про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя

від 27 вересня 2021 року та постановою Запорізького апеляційного суду

від 22 грудня 2021 року,ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким скаргу задовольнити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у

пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 визначаєнеправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрулом Габібом огли порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Також зазначає, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження, про долучення доказів та допит свідка.

Вважає, що судами не встановлено факт ухилення його від сплати аліментів.

На думку заявника, судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінку запрошенню до клініки Геліос Крефельд у Федеративній Республіці Німеччина для лікування.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу, Ленінський районний суд міста Запоріжжя виходив із дотримання головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрулом Габібом огли вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції вказав, що борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складає 199 867,78 грн за період з жовтня 2008 року до серпня 2021 року. При цьому, заявником сплачено лише 1 819,88 грн.

За таких обставин вважав, що заходи, спрямовані на виконання судового рішення, здійснено державним виконавцем з додержанням вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Судом ураховано, що на підтвердження необхідності хірургічного лікування саме за кордоном доказів ОСОБА_1 не надано.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що у провадженні державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрула Габіба огли перебуває виконавче провадження № 64185091 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 вересня 2007 року.

19 січня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття провадження.

28 квітня 2021 року державним виконавцем здійснено повідомлення про внесення відомостей про ОСОБА_1 до Єдиного реєстру боржників.

З 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 працевлаштувався водієм автотранспортних засобів.

14 травня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи ОСОБА_1

9 червня 2021 року на користь ОСОБА_2 стягнено 1 207,50 грн, 22 липня 2021 року - 612,38 грн, а також одноразові витрати на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 372,74 грн на користь Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

15 липня 2021 року ОСОБА_1 повідомив державного виконавця, що він звільнився з місця роботи за станом здоров`я і йому встановлено третю групу інвалідності до 1 липня 2022 року.

15 липня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

З розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні № 64185091 від 7 вересня 2021 року судами встановлено, що борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складає 199 867,78 грн за період з жовтня 2008 року до серпня 2021 року. Всього ОСОБА_1 сплачено 1 819,88 грн.

Також судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 проходив лікування у відділенні реабілітації Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради з 23 лютого 2021 року до 12 березня 2021 року; йому рекомендовано: ЛФК, масаж, корсетування, розтирання, аплікатори Кузнецова, Ляпко, пігулки, курси відновного лікування, санаторно-курортне лікування у профільних санаторіях, нагляд невропатолога, сімейного лікаря.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за період

з жовтня 2008 року до серпня 2021 року борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складає 199 867,78 грн.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що на час прийняття оскаржуваної постанови ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за шість місяців. На 12 березня 2021 року загальна заборгованість зі сплати аліментів становила 144 771,94 грн.

Частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрул Габіб огли, урахувавши наявні в матеріалах виконавчого провадження документи, встановив наявність заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 і прийняв постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Вирішуючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили із відсутності правових підстав для її задоволення, оскільки державний виконавець, здійснюючи виконавчі дії в межах виконавчого провадження, діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», невідкладно встановив тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі

статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши доводи скарги, заперечення суб`єкта, дії якого оскаржуються, та заперечення заінтересованої особи - ОСОБА_2 , суди першої та апеляційної інстанцій не встановили порушень прав ОСОБА_1 під час виконання судового рішення та вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Вказаним спростовуються доводи заявника про те, що державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрулом Габібом огли порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження, про долучення доказів та допит свідка, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 у скарзі виклав обставини, якими обґрунтовував свою скаргу, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, проте, не заявив клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, не вказав про докази, які не можуть бути подані разом зі скаргою з поважних причин.

Апеляційний суд встановив, що з доданих до апеляційної скарги доказів та доказів, які долучені до клопотання про долучення доказів, вбачається, що відповідні документи були у ОСОБА_1 на час постановлення ухвали Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року.

Клопотання про витребування додаткових доказів ОСОБА_1 не заявляв.

Клопотання про допит свідків суд апеляційної інстанції також відхилив з аналогічних підстав, оскільки в суді першої інстанції таке клопотання ОСОБА_1 не заявляв.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядився своїми правами і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним відповідних процесуальних дій.

Доводи про те, що судом необґрунтовано відхилено клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження відхиляється касаційним судом, оскільки апеляційним судом встановлено, що у судовому засіданні суду першої інстанції брав участь державний виконавець, який мав з собою всі матеріали виконавчого провадження і відповів на питання суду та учасників з посиланням на наявні у нього документи виконавчого провадження.

Твердження заявника про те, що судами не встановлено факту ухилення його від сплати аліментів, спростовуються касаційним судом, оскільки наявність заборгованості зі сплати аліментів свідчить про небажання боржника виконувати рішення суду у добровільному порядку.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0000810 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу (далі - КК) України (ухилення від сплати аліментів на утримання дітей), щодо заявника; досудове розслідування проводиться Запорізьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області.

Доводи заявника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінку запрошенню до клініки Геліос Крефельд у Федеративній Республіці Німеччина для лікування, також відхиляються касаційним судом, оскільки спростовуються мотивувальними частинами судових рішень.

Апеляційний суд в оскаржуваній постанові вказав, що ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження неможливості проведення лікування на території України, отримання відмови у наданні медичної допомоги щодо наявного у нього захворювання будь-яким з українських медичних закладів системи охорони здоров`я.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 22 грудня 2021 року є необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки ухвала та постанова є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гасанлі Тогрул Габіб огли.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук