Ухвала

14 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 206/1660/20

провадження № 61-2265ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року у складі судді Маштака К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Куценко Т. Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про захист прав споживача банківської послуги,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2020 року звернувся до суду з позовом, яким мотивував, тим, що з 01 листопада 2019 року він неодноразово 02 грудня 2019 року та 13 січня 2020 року звертався в телефонному режимі до відповідача, який під різними приводами відмовлявся здійснити оформлення спадкових вкладів на користь ОСОБА_1 у термін виконання - один місяць з моменту сплати послуги оформлення у розмірі 400, 00 грн.

За життя батька позивача ОСОБА_2 , з 28 січня 1925 року до 18 вересня 2018 року, між ним та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), укладено договори грошових коштів вкладів.

19 березня 2019 року Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою сформовано запит до відповідача щодо наявності вкладів на ім`я ОСОБА_2 та в подальшому видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого він є спадкоємцем вкладів після смерті ОСОБА_2 з нарахованими відсотками та розрахованою компенсацією.

Загальна вартість майна складає 7 727, 70 грн.

24 травня 2019 року після перевірки всіх вкладів ОСОБА_2 за ощадними книжкам, позивачем виявлено відсутність вкладів на суму 8 924, 51 грн, у зв`язку з чим 01 жовтня 2019 року він звернувся у відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», де йому було оформлено документи за семи ощадними книжками, виписана квитанція за послугу оформлення 400, 00 грн, видана платіжна карта № НОМЕР_1 .

Співробітник банку повідомив, що протягом місяця на його ім`я будуть оформлені вклади за семи ощадними книжками, його повідомлять засобами телефонного зв`язку про час отримання документів.

Однак у період з 01 листопада 2019 року до 18 квітня 2020 року йому ніхто не телефонував позивачу, на звернення засобами телефонного зв`язку працівник банку відмовлявся надати будь-яку інформацію за вкладами, що, на його думку свідчить про крадіжку відповідачем належних йому коштів на суму 17 006, 20 грн.

У зв`язку з наведеним, позивач просив визнати неправомірною бездіяльність ПАТ «Державний ощадний банк України» під час оформлення вкладів ОСОБА_1 ; відшкодувати майнову шкоду у розмірі 3 631, 00 грн; зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» виконати в натурі оформлення вкладів ОСОБА_1 згідно свідоцтв про спадщину за законом від 24 травня 2019 року № 2-717 та від 27 серпня 2019 року № 2-1152; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 9 884, 74 грн та витрати на сплату комісії за розрахунково-касові послуги банку у розмірі 98, 90 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

ОСОБА_1 08 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

За правилом частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги про визнання неправомірною бездіяльність відповідача під час оформлення вкладів, зобов`язання відповідача виконати в натурі оформлення вкладів згідно свідоцтв про спадщину за законом загальною вартістю спадкового майна - 9 175, 65 грн, та вимоги майнового характеру про відшкодування майнової шкоди у розмірі 3 631, 00 грн; стягнення витрат на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 9 884, 74 грн та витрати на сплату комісії за розрахунково-касові послуги банку у розмірі 98, 90 грн.

Ціну позову за майновими вимогами позивачем визначено у розмірі 13 614, 64 грн(3 631, 00 + 9 884, 74 + 98, 90).

Отже, ціна позову у цій справі складає 13 614, 64 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн х 250 = 620 250, 00 грн).

Також відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Урахувавши, що ціна позову у цій справі за вимогами майнового характеру становить 13 614, 64 грн та в частині немайнових вимог є справою незначної складності, судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Щодо наявності винятків для допуску оскарження судового рішення у малозначній справі

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «в» частини третьої статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що ця справа має виняткове значення для заявника, оскільки позивач захищає інтереси померлого батька ОСОБА_2 від неправомірних дій відповідача, який зухвало краде зароблені батьками позивача грошові кошти, натомість банк не виконує свого обов`язку щодо переоформлення заощаджень на позивача, як спадкоємця.

В оцінці доводів про винятковість значення справи для заявника Верховний Суд виходить з того, що оцінка наведених обставини здійснюється на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником, зокрема шляхом наведення заявником обґрунтованих об`єктивних обставини, які свідчитимуть про таку винятковість. Тобто, саме на заявника покладається обов`язок на власний розсуд здійснити належний виклад та обґрунтування обставин, які, на його думку, свідчать про виняткове значення для нього малозначної справи.

Втім, наведені ОСОБА_1 доводи фактично свідчать про незгоду із оскаржуваними рішеннями, мотивами судів щодо відмови у задоволенні позову.

Аналіз судових рішень у справі та наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що справа становить виняткове значення для заявника.

З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані, судом на підставі аналізу поданої касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень не виявлені.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 виклала правовий висновок про те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі незначної складності та з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, про захист прав споживача банківської послуги, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик А. С. Олійник В. В. Яремко