Номер провадження: 22-ц/813/1658/22
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2020 року в цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2020 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «16 грудня 2019 року представник Публічного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» звернувся до Суворовського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що ПрАТ Одеський завод гумових технічних виробів є власником(балансоутримувачем) гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_1 починаючи з 1984 року проживає в зазначеному гуртожитку, а також зареєстрована за адресою гуртожитку: АДРЕСА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що ПрАТ Одеський завод гумових технічних виробів є власником(балансоутримувачем) гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_1 починаючи з 1984 року проживає в зазначеному гуртожитку, а також зареєстрована за адресою гуртожитку: АДРЕСА_2 (а.с 1-10).

13 квітня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Бабаков В.П.) позов приватного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь приватного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» (, м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд.124) 22320,00грн. заборгованості по сплаті за проживання в гуртожитку за період з 01 січня 2017р. по 31 грудня 2019р. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» судовий збір в розмірі 1921 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с 39-40).

04 серпня 2020 року канцелярією Суворовського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 13 квітня 2020 року. Апелянт погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за послуги електропостачання, водопостачання та водовідведення, однак вважає за необхідне оскаржити в частині стягнення 22320,00 грн за проживання в гуртожитку, як недоведену належним чином вимогу. Апелянт зазначає, що проаналізувавши позовну заяву так і рішення суду першої інстанції, вважає, що надані докази по справі не є достатніми, належними при розгляді подібних категорій справ. Позивачем не доведено належним чином підстави виникнення заборгованості, її утворення та природу нарахування, що є важливим. Апелянт пояснює, що ним було надано копію наказу №48/08 від 20.10.2016 року, де вказується оплата за проживання в кімнаті, доказуванню по справі підлягають обставинам проживання відповідача саме в кімнаті як окремому приміщенні. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що в позові зазначено, відповідач перестала здійснювати оплату комунальних послуг з січня 2017 року, а тому в позивача повинні були б бути докази оплати за листопад та грудень 2016 року. Апелянт просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2020 року скасувати в частині стягнення заборгованості по сплаті за проживання в гуртожитку за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 р. в розмірі 22 320,00 грн та ухвалене нове, яким у задоволенні позову відмовити.

15.02.2021 ПрАТ «Одеський завод гумових технічних виробів» подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що кімнати в гуртожитку здаються по соціальним цінам, саме кімнати, а не квадратні метри. Послуги платні. Бажаючі взяти в оренду помешкання кратне кімнати, звертаються до адміністрації та укладають договори оренди. Відповідачка не заперечує факт проживання в кімнати № НОМЕР_2 в гуртожитку з 1984 року по теперішній час. За цей час вона не здійснила жодного платежу безкоштовно користуючись приміщенням. Доводи апелянта в цілому не відповідають дійсності. Крім того, відповідачка захопила самовільно дві сусідні кімнати. Тому позивач просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, Одеський апеляційний суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем з метою підтвердження заборгованості за електроенергію та воду не наведено жодних доказів, що гуртожиток не оснащений лічильниками, немає ніякого обліку спожитої електроенергії та води для застосування без облікового методу ведення підрахунку. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність сум заборгованості відповідачки за електроенергію та воду та відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо стягнення заборгованості за користування гуртожитком, суд першої інстанції виходив з того, що не зважаючи на те, що договір найму раніше не укладався, позивач продовжував надавати послуги щодо вивезення ТПВ, утримання будинку та прибудинкової території, при цьому позивач звертався до відповідача з вимогами погасити борг, відповідач відповідно користувався даними послугами. Тому суд вирішив задовольнити вимоги в цій частині.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті за проживання в гуртожитку.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Обставини справи

Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.08.2002 № 253 об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить ВАТ «Одеський завод гумових технічних виробів». Вказаний об`єкт нерухомості (гуртожиток) 15.10.2002 зареєстрований в реєстрі за № 346 (а.с. 4).

ОСОБА_1 з 17.08.1984 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що, також, підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, наданою на запит суду першої інстанції (а.с. 36). Крім того, вказану адресу зазначила ОСОБА_1 як адресу своєї реєстрації в апеляційній скарзі (а.с. 43).

В матеріалах справи міститься додаток 3 «карточка прописки», відповідно до якого ОСОБА_1 прибула з м. Чернівці 05.08.1984 року. Адреса проживання: АДРЕСА_1 (в подальшому перейменована на АДРЕСА_3 ). Посада контролер, діти ОСОБА_2 , не вйськовозобов`язана. Відмітка про прописку складена 17.08.1984 (а.с. 6).

Отже, фактично відповідач проживає в зазначеному гуртожитку з 17.08.1984 року, що було встановлено судом першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за користування гуртожитком, позивач надав до суду наказ № 48/08 від 20.10.2016, відповідно до якого з 01.11.2016 вирішено встановити розмір сплати за проживання в гуртожитку ПрАТ «ОЗГТВ» за адресою: АДРЕСА_1 за повний місяць: за проживання в одній кімнаті 620 грн, за електроенергію по лічильнику, при безобліковому користуванні 880 грн, за воду при безобліковому користуванні 90 грн з 1 людини (а.с. 5).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять підтверджень про обізнаність відповідача з положеннями вказаного наказу.

Крім того, позивач, посилався на те, що відповідачу неодноразово надсилались повідомлення щодо сплати коштів за проживання в гуртожитку, однак жодних підтвердження на існування вказаних обставин позивачем надано не було.

Разом з відзивом на позов, відповідачем був наданий спільний лист виконавчого директора ВАТ «ОЗГТВ» та головного бухгалтера № 03/25 від 17.01.2007, згідно з яким на підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації № 28/458 від 10.07.2002, за проживання в гуртожитку встановлена плата за 1 ліжко-місце в сумі 29,89 грн. Контролер ОСОБА_1 проживає в гуртожитку. Площа кімнати 17,5 кв.м., склад сім`ї 2 людини, сплата за один місяць 1 ліжко-місце, водовідведення та каналізація - 8,9 грн, електроенергія 15,11 грн, обслуговування та утримання гуртожитку 5,88 грн. Щомісячна плата за гуртожиток сім`ї ОСОБА_1 складає 59,78 грн (а.с. 25).

Нормативно-правова база

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до ст. 131 ЖК УРСР Примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства. Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні.

Як було вище зазначено, наказ про встановлення розміру плати за проживання гуртожиток, на який посилається позивач, був виданий 20.10.2016, позивач просить стягнути з відповідача плату за гуртожиток за період з 01.01.2017 по 31.12.2019.

Враховуючи період заборгованості, за який позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, спірні правовідносини регулюються положеннями ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 1 Закону утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 14 цього Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном. Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року втратив чинність 01.05.2019 з дня введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втратили чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом. Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, також, втратив чинність з введенням в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що наказ про встановлення оплати за гуртожиток від 20.10.2016 був прийнятий під час дії Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за № 778/27223 (на теперішній час вказане Положення є нечинним).

Відповідно до п. 5 цього Положення за призначенням гуртожитки поділяються на два види: для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім`ї).

За п. 4 особи, які проживають у гуртожитку, серед іншого, зобов`язані дотримуватися правил внутрішнього розпорядку гуртожитку; своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги.

Згідно з п. 7 Положення особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Окрім того, 26.06.2018 набрала чинності Постанова КМУ «Про затвердження примірного положення про користування гуртожитками» від 20.06.2018 № 498, прийнята відповідно до ст. 131 ЖК УРСР.

Відповідно до п. 3 Примірного положення жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу.

Згідно з п. 11 Примірного положення наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, серед іншого, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.

За п. 15 Примірного положення особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Виходячи з вище наведеного, законодавством передбачено, що плата за користування гуртожитком встановлюється на договірних засадах між власником та наймачем.

За обставинами даної справи, з матеріалів справи вбачається, що відповідач дійсно користується гуртожитком та зареєстрована в ньому. Вказане не заперечувалось відповідачем в процесі розгляду справи та підтверджувалося, в тому числі, в апеляційній скарзі.

Отже, відповідач зобов`язана сплачувати кошти за користування гуртожитком.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо умов проживання позивача, зокрема, щодо проживання в окремій кімнаті або зайняття ліжко-місця, що є підставою для визначення обґрунтованості позовних вимог та стягнення заборгованості в розмірі, заявленому позивачем.

Крім того, в матеріалах справи відсутній та сторонами в процесі розгляду справи не подавався договір найму або інші матеріали, які б підтверджували узгодження сторонами плати за проживання в гуртожитку в розмірі, на який посилається позивач.

Отже, за відсутності даних з чого складається сума нарахованої позивачем заборгованості, за якими тарифами проведений розрахунок розміру плати за гуртожиток, а також за відсутності погодженого сторонами розміру такої плати відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за користування гуртожитком

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією КЦС ВС в постанові від 19.09.2019, справа № 404/5262/16, в постанові від 05.09.2019, справа № 404/5255/16.

Будь-яких розрахунків заборгованості з використанням встановлених тарифів позивач до суду не надавав. Договори щодо надання послуг з управління будинком, утримання будинку та прибудинкової території позивачем, також, до суду не надавались.

За ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу не підтверджуються належними доказами, а тому не приймаються до уваги апеляційним судом. Альтернативного розрахунку заборгованості, проведеного на підставі тарифу та в порядку, встановленому законом, позивач до суду не надав. При цьому, в контексті обставин даної справи, апеляційний суд роз`яснює право позивачу на звернення до суду з відповідними вимогами щодо стягнення заборгованості, виселення тощо за наявності достатніх правових підстав та доказів.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимоги та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

14.02.2022 року м. Одеса