Провадження № 22-ц/801/217/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 рокуСправа № 127/19882/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів,

Рішення ухвалила суддя Ан О. В.

Рішення ухвалено у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 08 листопада 2021 року,

Встановив:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 січня 2016 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD400 вклад «Депозит Плюс» на 1 міс, із нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 17,5% річних.

Із листа АТ КБ «Приватбанк» від 01 жовтня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-200901/2392 слідує, що зазначений депозитний договір розірвано банком в односторонньому порядку 06 грудня 2019 року, а кошти списано в рахунок погашення дебіторської заборгованості, а саме: 06 грудня 2019 року банк списав кошти в сумі 48 597,64 грн., 23 березня 2020 року банк списав кошти в сумі 1038,09 грн.

Проте позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для дострокового розірвання депозитного договору, договірного списання коштів з рахунків клієнта та облікування заборгованості, оскільки вона не отримувала кредит у АТ КБ «Приватбанк», не виступала поручителем за кредитом, за яким виникла заборгованість, що виключає можливість списання банком належних їй коштів і використання їх для погашення заборгованості.

Крім того, в порушення умов депозитного договору банк не повідомляв її про дострокове розірвання договору за два банківських дні до дати розірвання 06 грудня 2019 року, а тому відсутні підстави вважати договір вкладу таким, що достроково припинив свою дію.

У зв`язку з цим позивач просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь кошти в сумі 63 843,26 грн., із яких: 49 635,73 грн. безпідставно списані кошти з рахунку клієнта на погашення дебіторської заборгованості; 14 189,53 грн. проценти, нараховані на суму вкладу за період з 06 грудня 2019 року до 26 липня 2021 року, за ставкою 17,5% річних. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу (гонорар адвоката) у розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 63 843,26 грн., із яких: 49 635,73 грн. безпідставно списані кошти з депозитного рахунку на погашення дебіторської заборгованості, 14 189,53 грн. проценти відповідно до договору вкладу «Депозит Плюс».

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави 908,00 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ «Приватбанк», пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що договором «Депозит Плюс» передбачена можливість списання коштів на погашення існуючої заборгованості, а тому банк, керуючись вимогами Закону та пунктом 12 договору, правомірно перерахував кошти в рахунок погашення заборгованості.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, пославшись на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права. Зазначила, що банк не повідомляв її про дострокове розірвання договору за два банківських дні до дати розірвання, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати договір таким, що достроково припинив свою дію; крім того, вона не отримувала кредити у АТ КБ «Приватбанк», не виступала поручителем за кредитом, за яким виникла заборгованість, що виключає можливість списання банком належних їй коштів та використання їх для погашення заборгованості.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Задовольнивши позовні вимоги та стягнувши з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача безпідставно списані кошти з депозитного рахунку на погашення дебіторської заборгованості у розмірі 49 635,73 грн. та проценти відповідно до договору вкладу «Депозит Плюс» в сумі 14 189,53 грн., суд першої інстанції виходив з того, що згідно договору № SAMDNWFD400 вклад «Депозит Плюс» ОСОБА_1 не давала згоди на стягнення заборгованості і розірвання договору депозиту у разі наявності заборгованості у ФОП ОСОБА_1 у безспірному порядку, а тому відповідач повинен був у разі невизнання дебіторської заборгованості ФОП ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом про стягнення такої заборгованості, а не здійснювати списання без погодження з позивачем.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду правильним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що 05 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD400 вклад «Депозит Плюс» на 1 міс., за умовами якого на депозитний рахунок позивача № НОМЕР_1 зараховані грошові кошти в сумі 25 757,05 грн. строком на один місяць, до 05 лютого 2016 року, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 17,5% річних (а. с. 7).

Факт внесення позивачем коштів в сумі 25 757,05 грн. на депозитний рахунок № НОМЕР_1 підтверджується копією квитанції від 05 січня 2016 року (а. с. 8).

Відповідно до пунктів 2, 3 цього договору нарахування процентів на суму вкладу починається з дати, наступної за днем надходження грошей до банку та здійснюється за кожний календарний день. За день, коли вклад повертається, проценти не нараховуються. Після закінчення кожного цілого місяця, що минув з моменту укладання договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00 нараховані проценти за вкладом зараховуються на картку/рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно з пунктом 6 договору, якщо після закінчення строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника до банку. Новий строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 у день закінчення вкладу не заявляла банку про свій намір повернути вклад, а тому зазначений договір було неодноразово продовжено.

Листом від 01 жовтня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-200901/2392 АТ КБ «Приватбанк» повідомило ОСОБА_1 про те, що договір SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року розірвано 06 грудня 2019 року, кошти виплачено на картку НОМЕР_2 ; списання грошових коштів з платіжної картки НОМЕР_2 є договірним списанням коштів в рахунок погашення дебіторської заборгованості, яка обліковується за ОСОБА_1 у банку (а. с. 9-10).

Із дублікатів квитанцій № NP23610520 від 06 грудня 2019 року та № NP75588694 від 23 березня 2020 року вбачається, що з рахунків ОСОБА_2 здійснено переказ коштів на рахунок НОМЕР_3 в рахунок погашення заборгованості в сумі 48 597,64 грн. та 1038,09 грн. (а. с. 11, 12).

Листом від 19 квітня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210405/2741 АТ КБ «Приватбанк» повідомило представника ОСОБА_3 адвоката Бойка Д. В. про те, що між банком та ОСОБА_1 13 серпня 2015 року було укладено договір еквайрингу. 13 жовтня 2015 року по торговій точці клієнта було виставлено фінансову претензію № 16652 за транзакцією від 25 вересня 2015 року у сумі 71 060,06 грн. За результатами претензійної роботи банк був змушений відшкодувати платнику грошові кошти в сумі 71 060,06 грн. У зв`язку з тим, що поточний рахунок клієнта № НОМЕР_4 на момент прийняття рішення за результатами проведеної претензійної роботи був закритий, банком було висталено клієнту дебіторську заборгованість в сумі 69 780,97 грн. У подальшому банком було прийнято рішення про розірвання укладеного з клієнтом договору вкладу № SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року «Стандарт» терміновий на 1 міс» та списання коштів у сумі 25 757,05 грн. для погашення заборгованості у відповідності до п. 1.1.3.1.6. Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 13-14).

Із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 08 листопада 2015 року вбачається, що 08 листопада 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб; після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 » (а. с. 20).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною третьою цієї статті до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Статтею 1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч. 1). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу (ч. 3). Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (ч. 4).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банку, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

За правилами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України).

Пунктом 12 договору № SAMDNWFD400 вклад «Депозит Плюс» на 1 міс. від 05 січня 2016 року передбачено, що якщо вкладник має прострочену заборгованість за кредитом, виданим банком, або є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість, банк має право на свій розсуд: після закінчення строку вкладу перерахувати вклад і нараховані проценти на поточний або картковий рахунок вкладника та в подальшому використовувати їх для погашення заборгованості або розірвати цей договір. При цьому банк надсилає вкладнику письмове повідомлення із зазначенням дати розірвання договору. Вклад і нараховані проценти перераховуються на поточний або картковий рахунок вкладника та в подальшому використовуються для погашення заборгованості Списання коштів оформлюється меморіальним ордером.

По справі судом не встановлено факту наявності у позивача ОСОБА_1 станом на 06 грудня 2021 року (на дату розірвання банком договору в односторонньому порядку договору № SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року) простроченої заборгованості за кредитом, або доказів того, що позивач є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість.

Із відповідей АТ КБ «Приватбанк» від 01 жовтня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-200901/2392 АТ КБ «Приватбанк» та від 19 квітня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210405/2741, які банк направив на адресу позивача та її представника, також не вбачається факту укладення ОСОБА_1 кредитного договору, за яким у неї виникла заборгованість, або що вона є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість.

У листі від 19 квітня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210405/2741 АТ КБ «Приватбанк» зазначає про укладення між банком та ОСОБА_1 договору еквайрингу від 13 серпня 2015 року, за яким у клієнта виникла дебіторська заборгованість в сумі 69 780,97 грн., а тому банком було прийнято рішення про розірвання укладеного з клієнтом договору вкладу № SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року та списання коштів в рахунок погашення заборгованості за договором еквайрингу.

Проте, пунктом 12 договору № SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року передбачено право банку розірвати договір і перерахувати вклад та нараховані проценти на погашення заборгованості у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом, виданим банком, або якщо вкладник є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість, чого по справі не встановлено. Можливості розірвання банком в односторонньому порядку депозитного договору та перерахування вкладу і нарахованих процентів на погашення дебіторської заборгованості за договором еквайрингу цим договором не передбачено.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2015 року анкету-заяву на підключення до послуги «Еквайринг» підписано Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , а не фізичною особою ОСОБА_6 . Умовами договору № SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року не передбачено згоди вкладника ОСОБА_1 (фізичної особи) на розірвання депозитного договору та списання у безспірному порядку вкладу і нарахованих процентів в рахунок погашення заборгованості за договорами, укладеними між банком та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 .

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно списаних коштів з депозитного рахунку на погашення дебіторської заборгованості та процентів, нарахованих на суму вкладу за період з 06 грудня 2019 року до 26 липня 2021 року, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що банком безпідставно 06 грудня 2019 року в односторонньому порядку розірвано депозитний договір та списано з депозитного рахунку кошти в рахунок погашення заборгованості: 06 грудня 2019 року 48 597,64 грн. та 23 березня 2020 року 1038,09 грн., оскільки банк не повідомив її про дострокове розірвання договору за два банківські дні до дати розірвання, вона не отримувала кредит у АТ КБ «Приватбанк» та не виступала поручителем за кредитом, за яким могла виникнути заборгованість, та надала докази на підтвердження зазначених у позові обставин.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк», отримавши 31 серпня 2021 року копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви із доданими до неї матеріалами, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву, а також доказів на спростування зазначених позивачем обставин суду першої інстанції, не надав.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належу оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних з депозитного рахунку коштів та процентів за договором вкладу.

Доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що договором «Депозит Плюс» передбачена можливість списання коштів на погашення існуючої заборгованості, а тому банк, керуючись вимогами Закону та пунктом 12 договору, правомірно перерахував кошти в рахунок погашення заборгованості, не заслуговують на увагу та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на те, що відповідач не надав суду доказів наявності у позивача станом на 06 грудня 2021 року (на дату розірвання банком договору в односторонньому порядку договору № SAMDNWFD400 від 05 січня 2016 року) простроченої заборгованості за кредитом, або доказів того, що позивач є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість, що відповідно до пункту 12 зазначеного депозитного договору може бути підставою для розірвання депозитного договору та перерахування банком вкладу і нарахованих процентів на поточний або картковий рахунок вкладника та в подальшому їх використання для погашення заборгованості.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник