Справа № 522/5720/19
Провадження № 2/522/720/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Баланюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із позовом, по якому просить суд визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 та укласти з нею договір найму вказаної квартири.

Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що у 1989 році позивач влаштувалась на роботу до КП « ЖКС « Порто-Франківський» на посаду двірника. 04.04.1990 року на підставі Рішенням Виконкому Центральної районної ради народних депутатів від 22.03.1990 року позивачу було надано службову квартиру АДРЕСА_2 . Оскільки службова квартира була не придатна для проживання, тому розпорядженням начальника дільниці №6 « ЖКС « Порто-Франківський» Грек О.І. позивачу безстроково було надано квартиру АДРЕСА_1 для проживання в ній, що підтверджується довідкою від 05.04.2018 року. Зробити ремонт та фактично вселитися у квартиру АДРЕСА_2 не було можливості, тому з моменту її надання позивач фактично в ній не проживала, тому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2006 року було винесено заочне рішення по справі № 2-7979/06, відповідно до якого позивача було визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

У липні 2018 року позивач звернулась до Приморської районної адміністрації з проханням укласти з нею договір найму житла стосовно квартири АДРЕСА_1 , однак їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю ордера на вселення у житлове приміщення.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

10.06.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, де відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона на законних підставах зайняла та користувалась квартирою АДРЕСА_1 . Єдиною підставою для вселення в жиле приміщення та укладання договору найму є ордер, який у позивача відсутній, тому в задоволенні позову просить відмовити. На підтвердження доводів також надали довідку виписку із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 з якої вбачається, що відповідальною особою за дане житлове приміщення є ОСОБА_2 , 1912 року народження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні, яке відбулось 15.03.2021 року допитані в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що ОСОБА_1 постійно проживає, відкрито користується квартирою АДРЕСА_1 протягом тривалого часу.

До судового засідання, яке призначене було на 07.02.2022 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце проведення якого повідомлені належним чином.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами виникли внаслідок виникнення права користування житловим приміщення, які регулюються нормами ЖК УРСР та ЦК України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі з 1989 року працювала в Комунальному підприємстві « Житлово-комунальний сервіс « Порто-Франківський» на посаді двірника, що підтверджується копією трудової книжки, наявної в матеріалах справи.

Рішенням Виконкому Центральної районної ради народних депутатів від 22.03.1990 року позивачу було надано службову квартиру АДРЕСА_2 для проживання з сім`єю у складі двох осіб.

Також матеріали справи містять лист начальника ЖКС від 22.03.1990 року, де зазначено, що рішенням виконкому № 85 від 02.03.1990 року дозволено виконання капітального відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_2 , що підтверджує посилання позивача в позові на незадовільний стан приміщення, наданого їй у користування на підставі ордеру.

В матеріалах справи наявний Акт від 11.09.2014 року, складений начальником дільниці № 12 КП « ЖКС « Порто-Франківський» про те, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 1989 року по теперішній час, за весь час користування даною квартирою ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги, про що і складено даний акт.

Окрім іншого матеріали справи містять довідку начальника дільниці №6 КП « ЖКС « Порто-Франківський» про те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі КП « ЖКС « Порто-Франківський» та після припинення трудових відносин із позивачем вона продовжила користуватись даним житловим приміщенням.

18.02.2019 року начальником дільниці №6 КП « ЖКС « Порто-Франківський» видано довідку про те, що за час проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 з 1989 року вимог про її виселення з даного житлового приміщення не поступало.

Так, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку із відсутністю у позивача ордеру на вселення у квартиру АДРЕСА_1 та укладання договору найму житла стосовно даної квартири.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти його в оренду. Ніхто не можу бути примусово позбавлений житла не інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Частина 1 ст. 63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому ( гуртожиток, готель, тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/454/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Зокрема, право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Термін « житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі « Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року поняття « житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житл, не буди виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання « вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. U.R. 21.02.1990).

Враховуючи наведене вище суд дійшов висновку, що позивач відкрито користується квартирою АДРЕСА_1 з 1989 року, належним чином виконує обов`язок по сплаті комунальних послуг.

Прим цьому суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що у позивача відсутній ордер на вказану квартиру тому підстав для укладання з нею договору найму немає, оскільки позивачу 04.04.1990 року на підставі Рішенням Виконкому Центральної районної ради народних депутатів від 22.03.1990 року позивачу було надано службову квартиру АДРЕСА_2 , однак у зв`язку із незадовільним станом якої та відсутність коштів на її реконструкцію та ремонт позивачу було надано дозвіл організацією, де вона працювала на можливість проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Також матеріали справи містять заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2006 року по справі № 2-7979/06, яким ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ордер на квартиру документ, який дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду. Згідно з правилами, описаними в Постанові №470-84-п ордер видається виключно на вільний будинок або квартиру.

Так, в судовому засіданні з`ясовано, що квартира у якій проживає з 1989 року позивач є вільною, попередньо в ній проживала та була відповідальною особою за дане житлове приміщення ОСОБА_2 , 1912 року народження.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити те, що позивач відкрито користується квартирою АДРЕСА_1 з 1989 року однак відповідач понад тридцять років не вживав заходів щодо виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири.

За викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача оскільки вона відкрито користується житлом протягом більш ніж тридцяти років, дане житло є вільним, відповідач заходів щодо її виселення не вживав .

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 9, 61, 63 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76, 78, 80, 81, 89, 95, 141, 177, 263, 264 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Зобов`язати Приморську районну адміністрації Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення щодо квартири АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 14.02.2022 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

07.02.22