УХВАЛА

01 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 761/31330/21

провадження № 61-491ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Анатолій Володимирович, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та відновлення становища, яке існувало до порушення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко А. В., ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року заяву про задоволення позову задоволено. Накладено арешт на квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту: 000) та АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту: 000). Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно (в тому числі Міністерству юстиції України, Державному підприємству "Національні інформаційні системи"), вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі реєстраційні дії на підставі рішень судів (в тому числі, але не виключно, щодо внесення записів, внесення змін до записів, скасування записів про державну реєстрацію прав) (окрім реєстраційних дій, пов`язаних з виконанням даної ухвали) стосовно наступних об`єктів нерухомого майна (квартир): АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 . Встановлено строк пред`явлення ухвали до виконання протягом трьох років.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року скасовано в частині накладення арешту на спірні квартири та ухвалено в цій частині нове судове рішення, про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій змінено шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини ухвали в редакції цієї постанови.

30 грудня 2021 року представник ОСОБА_6 , діючий в інтересах ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку надіслав на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення заяви про забезпечення позову шляхом лише накладення заборони вчиняти реєстраційні дії. Суд не встановив наявність ризиків, які становлять загрозу щодо майбутнього виконання рішення у справі. На переконання скаржника суд апеляційної інстанції вжив заходи забезпечення позову, які не є співмірними з заявленими позовними вимогами. Крім того, скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції помилково не повернув заяву особі, яка її подала, оскільки в заяві не було заявлено ціну позову.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно та залишаючи в силі ухвалу суду в частині заборони вчиняти реєстраційні дії стосовно нерухомого майна, суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом позову є визнання недійсними укладених між відповідачами договорів міни об`єктів нерухомого майна, а тому забезпечення позову у наведений спосіб відповідає предмету позову та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Заборона на відчуження квартир, щодо яких між сторонами виник спір, не є позбавленням права власності.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку предмету позову, можливим ризикам утруднення виконання рішення у разі забезпечення позову. Встановивши, що захід забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії є окремим видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а власне захід спрямований лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна і такий захід забезпечення позову не порушує право власності власника нерухомого майна.

Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 150 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладеним у постановах від 19 червня 2019 року та від 25 вересня 2020 року

Доводи касаційної скарги вищевказаного не спростовують, зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Анатолій Володимирович, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук