ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1260/22 Справа № 213/3988/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Справа №213/3988/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання Кислиця І.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року, яка постановлена суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі АТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди у розмірі 210 000,00 грн., завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що працюючи у відповідача , у період з 19.12.1963 року по 31.12.2007 року, він отримав професійне захворювання, яке підтверджене 09.06.1994 року Криворізьким НДІ гігієни та професійних захворювань.

За висновком МСЕК від 25.05.1987 року позивачу первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності, з 30.06.1994 року йому встановлено у розмірі 15% втрати професійної працездатності - на безстроковий термін.

Висновком МСЕК від 14.10.1991 року позивачу встановлено 20% втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом 25.07.1967 року, з 05.05.1994 року безстроково.

У зв`язку із наведеним, позивач вказує на завдання йому відповідачем моральної шкоди, яка полягає у тому, що він переносить страждання та не має змоги вести звичне життя.

16 листопада 2021 року в ході судового розгляду цивільної справи відповідач АТ «ПІВДГЗК» заявив клопотання про призначення у справі судової - психологічної експертизи, посилаючись на те, що для встановлення усіх обставин у справі, які мають значення для правильного вирішення спору, необхідні спеціальні знання. На вирішення якої просив поставити наступні питання:

- чи став тривалий період роботи по професіям: слюсар з ремонту технологічного устаткування, майстер спікальної ділянки, старший агломератник, машиніст насосної установки на підприємствах, правонаступником яких є відповідач, психотравматичною для позивача ОСОБА_1 ?

- чи була завдана ОСОБА_1 моральна шкода, внаслідок настання трудового каліцтва та професійного захворювання?

- чи наявний причинено наслідковий зв`язок між роботою ОСОБА_1 на підприємствах, правонаступником яких є відповідач та настанням моральної шкоди?

- якщо ОСОБА_1 були завдані моральні та душевні страждання внаслідок його трудової діяльності у АТ «ПІВДГЗК», який орієнтований розмір становить грошова компенсація за нанесену моральну шкоду?

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової - психологічної експертизи відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, відповідач АТ «ПІВДГЗК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття до свого провадження клопотанняАТ «ПІВДГЗК» про призначення судової - психологічної експертизи у справі № 213/3988/21.

Зазначає, що під моральною шкодою розуміється заподіяння особі саме немайнової шкоди, яка виражається в душевних та фізичних стражданнях, для оцінки психічного стану позивача та встановлення об`єктивної істини у справі відповідачем було подане клопотання про призначення судової - психологічної експертизи.

Наполягає, що лише після проведення оцінки психологічного стану позивача, глибини його душевних страждань та психологічних переживань можливо встановити факт завдання йому моральної шкоди.

Зауважує, що,оскільки з боку позивача не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт перенесення ним моральних страждань та обґрунтування розміру завданої моральної шкоди, тому для встановлення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу та встановлення причино наслідкового зв`язку між роботою позивача на підприємстві відповідача та настанням моральної шкоди у позивача необхідно призначення по справі судової психологічної експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «ПІВДГЗК» Зайцеву О.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання АТ «ПІВДГЗК» про призначення у справі судової психологічної експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що не вбачає об`єктивної необхідності призначення судової психологічної експертизи, вважав можливим вирішення спору без призначення зазначеної експертизи, за наявності наданих позивачем та відповідачем доказів у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали порушень норм процесуального та матеріального права судом не допущено.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. До основних засад (принципів) цивільного судочинства відносяться, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 4 ст.12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2, ч.3 ст.102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до частини 1 статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

За загальним правилом експертиза призначається коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів, при цьому особа, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, повинна обґрунтувати та довести необхідність її призначення.

Отже, судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Пленум Верховного суду України, в Постанові № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», а саме в п. 17 роз`яснив, що при вирішенні питання про призначення експертизи суди повинні керуватися статтями 143-150 ЦПК (в попередній редакції), Законом України від 25 лютого 1994 року N 4038-XII "Про судову експертизу", Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року N 53/5, разом з Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Відтак, при ухваленні рішення щодо призначення судової експертизи в справі суд, з метою правильного та оперативного виконання судового рішення, повинен керуватися положеннями діючого, на момент вчинення відповідної процесуальної дії, законодавства, з обов`язковим врахуванням додаткових інструкцій, роз`яснень, правил, які регулюють відповідне питання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної у справі «Дульський проти України» (заява №61679/00) експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури та призначається у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів. Тому розглядаючи клопотання про призначення експертизи суд має його задовольнити саме у випадку, якщо обставини, про з`ясування яких заявлене клопотання, мають значення для справи та якщо їх з`ясування потребує спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо та лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі.

Предметом судово-психологічної експертизи є питання про діяльність осіб, індивідуально-психологічні властивості яких не виходять за межі норми (особливості сприйняття певних явищ за даних умов, здатність адекватно їх оцінювати тощо).

Судово-психологічна експертиза має проводитись з реципієнтами на добровільній основі.

Крім того, не можна віднести до компетенції судово-психологічної експертизи вирішення питання про ймовірне заподіяння особі моральної шкоди.

При цьому, згідно статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи вищенаведені положення ст.23 ЦК України, визначення розміру моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам належить до компетенції суду.

Так, у п.6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797) зазначено, що «моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи». Отже, будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. Відповідно, будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись із даним позовом, посилався на те, що він працював у відповідача у шкідливих умовах, у зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання.

У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди, оскільки змінився його спосіб та якість життя, він постійно відчуває біль, тому змушений постійно лікуватися, стан його здоров`я не поліпшується, у зв`язку з чим ОСОБА_1 відчуває психологічний дискомфорт та порушення душевної рівноваги.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, слід зауважити, що відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки з боку позивача не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт перенесення ним моральних страждань та обґрунтування розміру завданої моральної шкоди, тому для встановлення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу та встановлення причино наслідкового зв`язку між роботою позивача на підприємстві відповідача та настанням моральної шкоди у позивача необхідно призначення по справі судово психологічної експертизи колегія суддів не бере до уваги, оскільки не можна віднести до компетенції судово-психологічної експертизи вирішення питання про ймовірне заподіяння особі моральної шкоди, натомість, відповідно до вимог ст.23 ЦК України, визначення розміру моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам належить до компетенції суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що п.6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797) зазначено, що «моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи». Отже, будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. Відповідно, будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Крім того, відповідно до інформації з Реєстру методик проведення судових експертиз Мін`юсту, 29 січня 2016 року прийнято рішення про припинення застосування «Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена із дотриманням норм процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: