КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи:754/3307/2021-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2905/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Соловей Г.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, про визнання недійсним відмови від прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2021 р.,

встановив:

у березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсною його відмову від спадщини після смерті - ОСОБА_3 на користь своєї дочки - ОСОБА_2 , посилаючись на те, що правочин був вчинений 19.06.2020 під впливом помилки.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року справу було направлено за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У Відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що ним та його матір`ю - ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках в порядку приватизації була набута у власність кв. АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю. 19.06.2020 було відкрито спадкову справу. Того ж дня він подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї дочки - ОСОБА_2 . Вказану відмову він просить визнати недійсною, оскільки він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, укладений правочин не відповідав його волі, не відповідав дійсному стану речей, заява суперечить ст. 27 ЦК України та обмежує його можливості мати цивільні права на житло, він вважав, що лише дарує Ѕ частину квартири своїй дочці, не розумів, що позбавляє себе всього житла, нотаріусом не було роз`яснено його право відкликати вказану заяву протягом всього строку, встановленого для її прийняття.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що вказаний правочин було вчинено ним внаслідок помилки, що має істотне значення, а саме - щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Застосовуючи норми матеріального права, суд першої інстанції правильно посилався на положення стст. 1217, 1268, 1270, 1273, 1274 ЦК України.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис № 718 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_3 28.05.2010 склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

Після смерті ОСОБА_3 , відкрилася спадщина до складу якої в тому числі увійшли Ѕ частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та ј частини житлового будинку АДРЕСА_3 , грошові кошти на рахунках в АТ «Державний ощадний банк України».

19.06.2020 до майна ОСОБА_3 приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю. було відкрито спадкову справу №10/2020 за зверненням ОСОБА_1 . В заяві, поданій нотаріусу, ОСОБА_1 відмовився від спадщини на користь своєї дочки ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 одночасно подала заяву про прийняття спадщини. В заяві від імені ОСОБА_1 було зазначено, що йому роз`яснено право відкликати цю заяву протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

В ч. 1 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

З цих же мотивів не можуть бути підставою для визнання недійсною відмови позивача від спадщини посилання позивача на те, що він текст заяви докладно не читав, не заглиблювався в текст, йому ніхто не пояснював, що це відмова від спадщини, підписання заяви відбувалось у вестибюлі, він керував своїми діями, але не міг усвідомлювати їх значення та наслідки тому, що не розумів обставини, які мають для нього істотне значення.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно зі статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що його помилка полягає в неправильному сприйнятті правочину, оскільки він мав намір подарувати дочці Ѕ частину квартири, і якби він розумів, що при цьому він відмовляється від усього спадкового майна, він би так не вчинив.

Вказаний довід не можна визнати обґрунтованим, оскільки позивач не навів обставин, які заважали б йому прочитати зміст цієї заяви.

За клопотанням позивача було допитано свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які дали показання, що від позивача їм стало відомо, що у нього не було наміру відмовлятись від всієї спадщини, а він хотів лише подарувати дочці частину квартири.

Однак показання вказаних свідків не можуть вважатись належними доказами того, що подаючи 19.06.2020 заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 , позивач помилявся щодо змісту його заяви. Свій підпис на заяві позивач не заперечує.

Посилання позивача на те, що він під час укладення правочину допустив помилку внаслідок збігу несприятливих обставин, оскільки перебував у важкому психоемоційному стані через кілька днів після поховання праху матері, теж не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вказав в своєму рішенні його посилання на стан, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки він ніколи не наголошував, що не усвідомлював значення своїх дій. Він не усвідомлював наслідків своїх дій, тобто був під впливом помилки. Одночасно в своїй апеляційній скарзі позивач вказує, що ним було надано докази його фізичного та емоційного стану, потребу в реабілітації, як особи з інвалідністю 2 групи, що вливало на його здібність усвідомлювати наслідки правочину. Також позивач вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги його очевидний стан на судових засіданнях, який свідчить про зниження пам`яті. Тому він вважає, що він керував своїми діями, але не міг усвідомлювати їх наслідки, тому припустився помилки.

Загалом, доводи позивача щодо не усвідомлення ним значення своїх дій є взаємовиключними з доводами про вчинення правочину під впливом помилки.

Крім того, з обставин справи видно, що того ж дня, 19.06.2020 приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю. було посвідчено Договір дарування Ѕ частини кв. АДРЕСА_1 , реєстровий номер 747, згідно якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар вказану частку квартири.

Договір-замовлення №9.130831к від 05.06.2020 та накладна від 04.06.2020, як доказ понесених витрат на поховання ОСОБА_3 , видані на ім`я ОСОБА_7 , правильно не визнані судом першої інстанції належними доказами по справі, оскільки не містять доказів щодо обставин, які підлягають встановленню в даній справі. Як вказує сам апелянт, ці документи є доказом того, всі витрати по похованню несли позивач та його співмешканка ОСОБА_7 , а він не міг укладати ці договори через складність у пересуванні та при оформленні документації. Вказані обставини не підлягають встановленню в даній справі.

Згідно чч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Також не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи посилання позивача на те, що при підписанні ним вказаної заяви було порушено положення ст. 8 Закону України «Про нотаріат», в якій містяться положення про нотаріальну таємниця, якою є сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо.

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 08 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді