ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року

м. Харків

справа № 638/16545/20

провадження № 22-ц/818/1565/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення частини заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року у складі судді Аркатової К.В., -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням заяви про збільшення вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь частину основного боргу за договором позики від 30.08.2017 року в розмірі 10 000 000 грн.

09.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір позики від 30.08.2017 року, укладений між ТОВ «Луцька аграрна компанія» та ним, вказуючи на недійсність як такого, що вчинений з порушенням діючого законодавства.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Луцька аграрна компанія» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Луцька аграрна компанія» частину основного боргу за договором позики від 30.08.2017 року в розмірі 10000000 грн. та суму сплаченого судового збору 149990 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30.08.2017 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову ТОВ «Луцька аграрна компанія» та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зазначає, що позивач посилався на копії наданих ним договору позики та додаткових угод до договору позики де датами повернення позики зазначено 30.09.2019, 31.12.2020 та 30.06.2020, про що було також відображено і у судовому рішенні.

Однак, відповідачем ніколи не укладались додаткові угоди до договору позики у тій редакції, які надані ТОВ Луцька Аграрна Компанія". У графі позичальник навпроти прізвища відповідача стоїть не його підпис. Підпис від імені ОСОБА_1 виконано невідомою особою без його погодження і поза волею відповідача. Також вказує на те, що позивачем надано до суду й підроблений договір позики, адже автентичний договір позики, який підписував ОСОБА_1 , передбачав інший строк повернення позики. ТОВ "Луцька Аграрна Компанія" подало до суду підроблені к договору позики та додаткових угод до нього приховавши при цьому аутентичні документи, де фігурує строк повернення, який ще не настав.

Зазначає, що суд першої інстанції двічі безпідставно відмовляв у задоволені клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, хоча ОСОБА_1 не міг реалізувати своє право на проведення почеркознавчої експертизи самостійно, оскільки у нього не було оригіналів документів наданих позивачем для проведення дослідження, що для проведення почеркознавчої експертизи є обов`язковим. При цьому повністю були проігноровані посилання сторони відповідача щодо того, що ОСОБА_1 не міг підписати договір позики у Радомишлі Волинської області , як це зазначено у договорі та додаткових угодах до нього, оскільки у зазначені дати він перебував у м. Харкові та у м. Києві.

Ураховуючи заперечення позивача і не задовольнивши клопотання ОСОБА_1 суд по суті вирішив справу без єдиного можливого допустимого доказу, а саме висновку почеркознавчої експертизи, порушивши принципи верховенства права, змагальності сторін та рівності учасників процесу.

Крім того, суд проігнорував доводи сторони відповідача стосовно того, що навіть підписи у копіях, наданих до позовної заяви, та оригіналах, наданих для огляду позивачем, не аутентичні.

Акцентує увагу на тому, що не є допустимим доказом висновок почеркознавчої експертизи виконаний на замовлення ТОВ "Луцька Аграрна Компанія". Вказаний висновок не може бути належним доказом у даній справі враховуючи те. що під час проведення дослідження, в порушення вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, експерт провів експертизу без експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 , отримання яких є обов`язковим для такого виду експертиз у разі можливості їх отримання.

Станом на день укладання договору позики, предметом якого було 27 820 000 грн, що значно перевищувало п`ятдесят відсотків від усього майна товариства, засновником ТОВ "Луцька Аграрна Компанія" було ТОВ ОРЕОЛА" КУА" із розміром внеску до статутного капіталу 300 000 грн. В той же час засновниками ТОВ " ОРЕОЛА" КУА" були на той час саме відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Нехтуючи імперативними приписами ст. 98 ЦК України, на момент укладання спірного договору позики, ТОВ "Луцька аграрна компанія не було отримано згоди від свого засновника ТОВ "ОРЕОЛА" КУА" на вчинення цього правочину. хоча, його сума значно перевищувала п`ятдесят відсотків від вартості майна позивача.

Вважає, що договір позики б/н від 30.08.2017 року має бути визнаний судом недійсним, як такий що вчинений із порушенням діючого на той час законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Луцька аграрна компанія» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що твердження відповідача щодо наданого до суду підробленого (на думку відповідача) договору позики та додаткових угод не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Справжність підпису ОСОБА_1 підтверджується висновком експерта № 3108 від 24.02.2021.

Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_1 на момент укладання договору позики був єдиним 100% власником ТОВ «ОРЕОЛА» КУА» та ТОВ «ЛУЦЬКА АГРАРНА КОМПАНІЯ» (через ТОВ «ОРЕОЛА» КУА») та мав одноособовий вирішальний вплив контроль) як на діяльність ТОВ «ОРЕОЛА» КУА» так і на діяльність ТОВ «ЛУЦЬКА АГРАРНА КОМПАНІЯ».

Тому, відповідно до ч. 1 ст. 98 ЦК України, відповідач, як єдиний учасник ТОВ «ОРЕОЛА» КУА» мав право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

В тому числі приймати рішення про укладення договору позики та передачу відповідної позики.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

24.01.2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з заявою про відмову від зустрічного позову до ТОВ «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ст. 49 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ч. 1-3 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Статтями 255 ч.1 п. 4та 256 ч.2 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

За правилами ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Із заяви ОСОБА_1 убачається, що відмовляючись від зустрічного позову до ТОВ «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та закрити провадження у справі, у зв`язку з відмовою позивача від цієї позовної вимоги. Зазначає, що йому відомі наслідки відмови від позову.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Оскільки відмова позивача від позову не суперечить закону, волевиявлення позивача є вільним, не порушує його права та охоронювані законом права інших осіб, колегія суддів вважає за можливе прийняти відмову ОСОБА_1 від зустрічного позову, визнати рішення суду в цій частині нечинним та закрити провадження у справі.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про закриття провадження у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року, у зв`язку із відмовою позивача від зустрічного позову визнання рішення суду в цій частині нечинним, суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення у вказаній частині не переглядає.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Луцька аграрна компанія», суд першої інстанції виходив з того, що наявність оригіналу договору позики у позивача за відсутності доказів, які б свідчили про повне повернення грошових коштів, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Посилання відповідача на те, що ним не укладався саме цей договір позики від 30.08.2017, що наданий позивачем, суд не прийняв до уваги, з огляду на фактичні обставини справи.

Твердження ОСОБА_1 щодо перевищення повноважень керівником ТОВ «Луцька аграрна компанія» при укладенні та виконанні договору позики не заслуговує на увагу, оскільки на момент укладення та виконання правочину ОСОБА_1 був кінцевим власником ТОВ «КУА «Ореола», яке в свою чергу було і є власником ТОВ «Луцька аграрна компанія», тобто укладаючи правочин ОСОБА_1 фактично підтверджував правомірність дій керівника ТОВ «Луцька аграрна компанія».

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Луцька аграрна компанія», мотивувала свої вимоги тим, що відповідно до умов договору позики від 30.08.2017 укладеного між сторонами позивачем передано, а відповідачем прийнято у власність грошові кошти в сумі 27 820 000 грн., що підтверджується власноручно написаною розпискою. На виконання п.1 договору позивачем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у безготівковому порядку, що підтверджується платіжними дорученнями №№ 403; 4 від 04.09.2017. Строк повернення вказаних коштів визначений сторонами до 30.06.2020 шляхом сплати готівкою через касу позикодавця або у безготівковому порядку на рахунок позикодавця. Відповідач частково здійснив повернення грошових коштів в сумі 2445721,02 грн. 29.08.2019, повернення грошових коштів в сумі 25 374 278,98 грн. не здійснено.

Судовим розглядом встановлено, що 30.08.2017 між ТОВ «Луцька аграрна компанія» та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 27 830 000 грн. зі строком повернення до 31.12.2018.

Згідно додаткової угоди № 2 від 01.10.2018 до вказаного договору позики строк повернення грошових коштів змінено до 30.09.2019.

Додатковою угодою № 1 від 30.11.2018 строк повернення коштів за договором позики узгоджено до 31.12.2020.

25.09.2019 між сторонами у справі укладено додаткову угоду до договору позики від 30.08.2017, строк повернення коштів узгоджений сторонами до 30.06.2020.

Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується платіжними дорученнями № 403 та № 4 від 04.09.2017 та не оспорюється відповідачем.

Відповідач частково здійснив повернення грошових коштів в сумі 2445721,02 грн. 29.08.2019, а тому сума неповернутих коштів за договором позики складає 25374278,98 грн. Даний факт не спростовувався стороною відповідача.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами, передбаченими статтями 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено,що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи убачається, що на підставі укладеного договору позики від 30.08.2017 ТОВ «Луцька аграрна компанія» (Позикодавець) передав, а ОСОБА_1 (Позичальник) прийняв у власність 27 830 000 грн. зі строком повернення до 31.12.2018, який в подальшому було змінено додатковими угодами від 01.10.2018, від 30.11.2018 та від 25.09.2019 та остаточно встановлений до 30.06.2020.

Факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується платіжними дорученнями № 403 та № 4 від 04.09.2017 та не оспорюється відповідачем.

Відповідач частково здійснив повернення грошових коштів в сумі 2445721,02 грн. 29.08.2019 , а тому сума неповернутих коштів за договором позики складає 25374278,98 грн. Даний факт не спростовувався стороною відповідача.

Оскільки ОСОБА_1 не виконав умов укладеного із ТОВ «Луцька аграрна компанія» договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем ніколи не укладались додаткові угоди до договору позики у тій редакції, які надані ТОВ Луцька Аграрна Компанія". У графі позичальник навпроти прізвища відповідача стоїть не його підпис. Підпис від імені ОСОБА_1 виконано невідомою особою без його погодження і поза волею відповідача, а також стосовно того , що позивачем надано до суду й підроблений договір позики, адже автентичний договір позики, який підписував ОСОБА_1 , передбачав інший строк повернення позики, що ТОВ "Луцька Аграрна Компанія" подало до суду підроблені до договору позики та додаткових угод до нього приховавши при цьому аутентичні документи, де фігурує строк повернення, який ще не настав, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції двічі безпідставно відмовляв у задоволені клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, хоча ОСОБА_1 не міг реалізувати своє право на проведення почеркознавчої експертизи самостійно, оскільки у нього не було оригіналів документів наданих позивачем для проведення дослідження, що для проведення почеркознавчої експертизи є обов`язковим; при цьому повністю були проігноровані посилання сторони відповідача щодо того, що ОСОБА_1 не міг підписати договір позики у Радомишлі Волинської області , як це зазначено у договорі та додаткових угодах до нього, оскільки у зазначені дати він перебував у м. Харкові та у м. Києві не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

У відповідності до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , у передбачені законом строки, не звертався до суду першої інстанції з клопотаннями про витребування доказів, які на його думку могли б спростувати ті обставини на які посилався позивач..

Крім того колегія суддів звертає увагу, що оригінал договору позики від 30.08.2017 був наданий позивачем до суду першої інстанції і залучений ним до матеріалів справи ( т. 1 а.с. 214).

Доказів на спростування факту укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідачем суду не надано.

Також сторонами під час розгляду справи судом апеляційної інстанції надано нові докази.

Так, позивач надав висновок судово-почеркознавчої експертизи № 3108 від 24.02.2021, складений Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України (т. 2 а.с. 29-37), відповідно до висновків якого: «Підписи від імені ОСОБА_1 у: договорі позики від 30.08.2017 р., укладеному між ТОВ «ЛУЦЬКА АГРАРНА КОМПАНІЯ» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), розташований у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК: ОСОБА_1 », у рядку « ОСОБА_4 »;

«додатковій угоді № 1 від 30.11.2018 р. до Договору позики № б/н від 30.08.2017 року, укладеній між ТОВ «ЛУЦЬКА АГРАРНА КОМПАНІЯ» та ОСОБА_1 (позичальник), розташований у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК ОСОБА_1 », у рядку « ОСОБА_1 » - виконані ОСОБА_1 .

Відповідач надав копію додаткової угоди від 26.12.2019 року до договору позики від 30.08.2017 року, за умовами якої позичальник ОСОБА_1 зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики в строк до 31.12.2032 року (т 2 а.с. 52).

Колегія суддів не приймає зазначені докази з огляду на таке.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту шостого частини другої статті 356, частини третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Даних про неможливість подання наданих доказів до суду першої інстанції матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів звертає увагу , що у суді першої інстанції відповідач взагалі не зазначав на укладення ним вказаної додаткової угоди. При цьому, будучи стороною вказаної угоди, не міг не знати про її існування.

Таким чином вказані докази судом апеляційної інстанції не приймаються.

Також колегія суддів зауважує, що доводи відповідача про те, що строк виконання зобов`язання ще не настав, не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, зі змісту договору позики, додаткових угод до договору позики, наданих до суду першої інстанції убачається, що строки виконання зобов`язання були узгоджені строками у такій послідовності:

договір позики від 30.08.2017 року до 31.12.2018 року,

додаткова угода від 01.10.2018 року до договору позики від 30.08.2017 року до 30.09.2019 року,

додаткова угода від 30.11.2018 року до договору позики від 30.08.2017 року до 31.12.2020 року,

додаткова угода від 25.09.2019 року до договору позики від 30.08.2017 року до 30.09.2020 року.

При цьому з позовом до суду ТОВ «Луцька аграрна компанія» звернулося 26.11.2020 (поштою).

Рішення у справі ухвалено судом першої інстанції 03 серпня 2021 року.

Тобто станом на час розгляду справи судом першої інстанції всі строки виконання зобов`язання, узгоджені між сторонами на підставі договору позики та додаткових угод до них, спливли.

Даних про повернення позики в повному обсязі станом на час розгляду справи судом першої інстанції та до теперішнього часу матеріали справи не містять.

Висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 206, п. 4 ч. 1, ч. 2,3 ст. 255, ч. 2 ст. 256, 367, 368, 373, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 374, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від зустрічного позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року.

Визнати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року в частині відмови ОСОБА_1 від позову - нечинним.

Провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року закрити у зв`язку з відмовою від позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 10.02.2022 року.