Провадження № 2/522/802/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Баланюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки про отримання грошових коштів від 22 березня 2017 року недійсною,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2020 року позивач звернувся до суду з вищевикладеним позовом, який обґрунтовує наступним.

З 11 січня 1987 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

02 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 333690 гривень 03 копійки, що за курсом НБУ на день укладення Договору еквівалентно 12320 доларів США.

Позивачу по справі було відомо про взяті її чоловіком обов`язки щодо повернення запозиченої суми, та цей факт останньою не заперечується.

Проте, нещодавно ій стало відомо, що в провадженні Приморського районного суду перебуває справа № 760/5861/18, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання. Позивачем було заявлено клопотання про залучення її в якості третьої особи.

Під час судового засідання, призначеного на 22 листопада 2019 року ій стало відомо, що ОСОБА_3 в рамках розгляду справи № 760/5861/18 заявляє вимоги про стягнення грошових коштів не тільки за договором позики від 2 березня 2016 року, а й ще додаткової угоди від 22 березня 2017 року та розписки про отримання грошових коштів від 22 березня 2017 року.

Як вбачається з оскаржуваної розписки про отримання грошових коштів від 22 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 348 525 (триста сорок вісім тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 77 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 12 980 доларів США.

Тобто, фактично, 22 березня 2017 року ОСОБА_2 , написавши боргову розписку, збільшив розмір спільного зобов`язання подружжя вдвічі. Позивач по справі вважає за необхідне пред`явити позов про визнання даної боргової розписки від 22 березня 2017 року недійсною в порядку ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України.

Ухвалою від 02 лютого 2021 року по справі відкрито провадження, встановлений загальний порядок розгляду справи.

01 березня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_3 на позов, по якому просить відмовити у задоволені позову.

02 серпня 2021 року та 18 листопада 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача.

Ухвалою від 18 листопада 2021 року по справі закрито підготовче засідання.

В судовому засіданні 02.02.2022 року відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі,.

Представник відповідачки ОСОБА_3 позов не визнав, просив відмовити у його задоволені.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи міститься ії письмова заява про розгляд справи за ії відсутністю.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу суд встановив наступні фактичні обставини справи.

В ході розгляду справи встановлено, що 02 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики № 02/03-01 за змістом якого остання передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 333690 гривень 03 копійки, що за курсом НБУ на день укладення Договору еквівалентно 12320 доларів США, а боржник зобов`язується повернути таку ж саму суму грошових коштів в строки і за графіком відповідно до п. 3 цього Договору. Кінцевий термін повернення грошей 2 травня 2016 року.

Пунктом 7.2. Договору позики передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна, а саме: автомобіль ТОУОТА САМКУ, шасі НОМЕР_1 , 2013 року випуску, чорного «сольору, державний номер НОМЕР_2 .

Згідно нотаріально посвідченого договору застави від 2 березня 2016 соку Відповідачем-1 було передано в заставу вищезгаданий автомобіль, копія дого- зору додається.

Пунктом 7.2. Договору застави транспортного засобу зазначено, що автомобіль, що передається в заставу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та на посвідчення даного договору надана згода дружини ОСОБА_4 , справжність підпису якої на заяві засвідчена ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 02.03.2016р. за реєстровим номером 165.

Окрім того, на підтвердження отримання грошових коштів за договором позики від 2 березня 2016 року ОСОБА_2 була надана розписка про отримання грошових коштів.

Позивачка вважає, що зазначена сума боргу була взята з ії згоди.

Як убачається із матеріалів справи 11 січня 1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений шлюб, про що свідчить актовий запис за № 47 від 11 січня 1987 року, здійснений Палацом урочистих подій м. Одеси.

Як зазначає позивачка, укладена 22 березня 2017 року між ОСОБА_7 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) додаткова угода була укладена без ії згоди як дружини.

Передача грошових кошті в розмірі 348 525 (триста сорок вісім тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень 77 копійок, підтверджується розпискою наданою ОСОБА_2 в той день.

ОСОБА_2 зазначену угоду не оспорює, проте зазначає, що дружина згоду на отримання цієї суми коштів не надавала.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 року у справі № 462/2662/20.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.

Таким чином, у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки про отримання грошових коштів від 22 березня 2017 року недійсною необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-7, 9-13, 76-81, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки про отримання грошових коштів від 22 березня 2017 року недійсною відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 11 лютого 2022 року.

Суддя Р.Д. Абухін

02.02.2022