Провадження № 22-ц/4808/89/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду 08 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Польської М.В. у м.Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 07 квітня 2020 року відповідачем було отримано від позивача грошові кошти в розмірі 125 160 грн шляхом перерахування на банківську картку, згідно усних домовленостей за доставку талонів на автомобільне пальне, однак такі талони надані не були, а кошти зберігаються у відповідача. Відповідно до положень ст.1212 ЦК України дані кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню, оскільки підстава, на якій майно (кошти) набувалось, згодом відпала (кондиційні зобов`язання).

Просив суд задовольнити позовні вимоги та повернути безпідставно набуті кошти.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в сумі 125 160 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про поновлення строку подачі заяви та перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського від суду від 08 грудня 2020 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необгрунтованість.

Зазначив, що відповідно до ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовується незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст..1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речового правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Зазначив, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України з посиланням на договірні зобов`язання, оскільки норми даної статті застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вважає, що висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача 125 160 грн як безпідставно набутого майна є помилковим.

Просив скасувати заочне рішення суду, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Позивач ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду направив клопотання про розгляд справи у його відсутності, доводи апеляційної скарги заперечив.

Неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК Укераїни, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із тогопозивач довів, що кошти в сумі 125 160 грн є безпідставно набутими та підлягають поверненню відповідачем, оскільки підстава, на якій майно (кошти) набувалось, згодом відпала через неотримання зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданим (сплаченим) коштам, а відповідно до вимог ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07 квітня 2020 року відповідачем було отримано від позивача грошові кошти в розмірі 125 160 грн шляхом перерахування на банківську картку, що підтверджується квитанцією та копією банківської картки відповідача (а.с.7-8)

Позивач зазначав, що таке перерахування коштів відбулось згідно усних домовленостей за доставку відповідачем позивачу талонів на автомобільне пальне, однак такі талони надані не були, а кошти безпідставно зберігаються у відповідача.

05 вересня 2020 року ОСОБА_2 направив вимогу ОСОБА_1 про сплату заборгованості в розмірі 125 160 грн, однак вказані кошти відповідачем не повернуто, що підтверджено позивачем та не спростовано матеріалами справи.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18).

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти позову а в подальшому в обґрунтування апеляційної скарги, представник відповідача посилався на те, що в позовній заяві та в рішенні суду є посилання на договірні зобов`язання, а тому суд помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України, оскільки норми даної статті застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Як встановлено судом першої інстанції, 07 квітня 2020 року відповідачем було отримано від позивача грошові кошти в розмірі 125 160 грн шляхом перерахування на банківську картку, згідно усних домовленостей за доставку талонів на автомобільне пальне, однак талони надані не були, а кошти не повернуті.

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, про укладення договорів.

Відповідачем у відповідності до приписів чинного процесуального закону не спростовано жодними доказами викладені позивачем у позові обставини щодо відсутності правових підстав для отримання ним, спірних грошових коштів.

Будь-яких документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин відповідачем також не надано, а тому посилання скаржника на наявність між сторонами договірних правовідносин про надання грошових коштів у розмірі 125 160 грн є безпідставними.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Захаріїва Богдана Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду 08 грудня 2020 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта