Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пулинець Б.А. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий час в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 19 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття згідно Договору між батьками щодо утримання та визначення місця проживання дитини від 19 травня 2017 року.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 15 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 . 13 жовтня 2017 року рішенням Шевченківського районного суду м.Києва, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

19 травня 2017 року між сторонами укладено Договір щодо здійснення батьківських прав, утримання та визначення місця проживання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. за №585, за умовами якого визначено місце проживання дитини з позивачем та встановлено порядок здійснення батьківських прав відповідачем. Однак, з часу укладання договору відповідач жодного разу коштів на утримання дитини не сплатив, ухиляючись від виконання обов?язків щодо сплати аліментів, не виконував взятих на себе договірних зобов?язань, вихованням та утриманням доньки не займається, всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно. 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_1 укладено шлюб, змінено прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». Представник позивача зазначає, що у відповідача задовільний стан здоров?я, він є працездатною особою, не має перешкод для виконання ним обов?язку по утриманню своєї дитини та забезпечення можливості її нормального розвитку, відповідач має дохід, інших утриманців, окрім ОСОБА_3 , не має. На думку представника позивача з відповідача підлягають стягненню аліменти за минулий період - останні три з половиною роки (з травня 2017 року) у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця згідно Договору між батьками щодо утримання та визначення місця проживання дитини від 19 травня

2017 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

03 лютого 2021 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, конверт разом з копією ухвали суду про відкриття провадження та додатками повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

22 березня 2021 року на адресу відповідача повторно було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами, які на час ухвалення даного рішення відповідачем також не отримані та конверт разом з документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терм зберігання».

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені нею обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва

від 13 жовтня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 вересня 2007 року, актовий запис №1088 року (а.с. 10-11)

Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно до ч.2 ст.109 СК України договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Як убачається з матеріалів справи, 19 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, утриманні та визначення місця проживання дитини, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за №585 (а.с.12-15).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору, сторони домовились, що батько братиме участь в утримання доньки, виплачуючи матері аліменти в твердій грошовій сумі копійок щомісячно. Сума аліментів не має бути меншою, ніж 30 відсотків від щомісячного доходу батька. Згідно ст. 184 СК України, сума аліментів підлягає індексації відповідно до закону один раз у рік. У будь-якому випадку розмір аліментів не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Зменшення або збільшення розміру аліментів здійснюється за згодою сторін. Раз у рік батько зобов`язується самостійно перераховувати суму аліментів згідно з індексом інфляції щорічно до 20 лютого відповідного року. У випадку зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я батька розмір аліментів може бути зменшено за домовленістю з матір`ю, а у разі її незгоди, за рішенням суду.

Згідно пунктів 3.6.4, 3.6.5 договору, в разі ухилення від сплати аліментів батько зобов`язується оплатити витрати матері понесені у зв`язку з розшуком платника аліментів та стягненням аліментів; в разі виникнення заборгованості по сплаті аліментів батько зобов`язується виконати зобов`язання в повному обсязі, виплативши аліменти за весь період прострочення.

Разом з тим, пунктом 5.4 договору визначено, що у разі невиконання, неналежного або несвоєчасного виконання батьком умов даного договору та виникнення заборгованості з вини батька, він зобов`язується сплатити неустойку (пеню) в розмірі трьох відсотків від несплаченої суми аліментів та/або додаткових витрат на дитину за кожен день прострочення зобов`язання. Сплата батьком неустойки не звільняє його від виконання зобов`язань за даним договором.

Пунктом 3.4 договору визначено, що батько щомісяця не пізніше 20-го числа відповідного місяця здійснює оплату аліментів, перераховуючи кошти на відкритий на ім`я матері банківський рахунок, або здійснює переказ коштів за допомогою платіжних систем, або шляхом виплати готівки.

Документи, що підтверджують виконання батьком своїх зобов`язань є: розписка матері - при розрахунках готівкою; банківські і бухгалтерські документи - при розрахунках шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок; квитанція про отримання грошового переказу (п.3.5 договору).

09 жовтня 2018 року позивач уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 9)

У позовній заяві стверджується, що з часу укладання договору відповідач жодного разу кошти на утримання дитини не сплатив, ухиляючись від виконання обов`язків по сплаті аліментів, не виконував взятих на себе договором зобов`язань. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України)

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, шляхом укладення в добровільному порядку нотаріально посвідченого договору, за умовами якого сума аліментів не має бути меншою, ніж 30 відсотків від щомісячного доходу батька та у будь-якому випадку розмір аліментів не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Зменшення або збільшення розміру аліментів здійснюється за згодою сторін.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Однак, за матеріалами справи вбачається, що даний договір сторонами не змінювався, не розривався та на час розгляду даної справи є дійсним.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, в разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби.

Тобто, стягнення аліментів за укладеним між сторонами договором має відбуватися у позасудовому порядку за виконавчим написом нотаріуса, що прямо передбачено положеннями ст.189 СК України.

Крім того, згідно положень ч.2 ст.182 СК України (в редакції закону, що діяла на час укладання між сторонами договору) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 (Закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28 серпня 2018 року були, внесені зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та з цього часу редакція вказаної частини статті є наступною: Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже вимога про стягнення аліментів за минулий час - з 19 травня 2017 року в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суперечить не лише домовленості сторін, а й змісту ч.2 ст.182 СК України до 28 серпня 2018 року.

Виходячи з положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином, положення ст. 192 СК України регулюють зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення.

Виходячи зі змісту положень статей 181, 192 СК України, розмір аліментів не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Також підставами для зміни розміру аліментів можуть бути зміни в сімейному стані платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та інші випадки, передбачені цим Кодексом.

Проте в позовній заяві не наведено жодної з визначених статтею 192 СК України підстав для збільшення розміру аліментів, визначених домовленістю між батьками (умовами договору).

Докази на підтвердження наявності передбачених 192 СК України обставин стороною позивача також не подані.

Разом з тим, аналіз змісту ст. 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, оскільки положеннями ст.189 СК України визначений порядок стягнення аліментів за нотаріально посвідченим договором про сплату аліментів на дитину, в разі не виконання одним з батьків свого обов`язку за таким договором - у позасудовому порядку за виконавчим написом нотаріуса, а за наявними матеріалами та поданими доказами, виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, відсутні й підстави в даному провадженні збільшувати розмір аліментів, визначений за домовленістю сторін.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позову відмовлено, відшкодування судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, статтями 109, 180, 182, 189, 191, 192 Сімейного кодексу України, статтями 626, 627, 628, 638 ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 10, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: