РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/694/16-ц

Провадження №2/568/16/22

07 лютого 2022 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі:

головуючої судді Троцюк В.О.

секретаря судового засідання Гуменюк Г.В.

за участі представника позивачів адвоката Януль В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радивилі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що 11 жовтня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 позичила у нього гроші в сумі 22000 доларів США, строком повернення вказаної суми до 11 вересня 2014 року, що підтверджується розпискою від 11.10.2013 року. Грошові кошти відповідач у строк не повернула. На неодноразові звернення до відповідача щодо повернення суми позики, відповідач не реагувала. За таких обставин, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Просить стягнути з відповідача суму боргу, що в еквіваленті по курсу НБУ станом а 24.03.2016 року день звернення до суду, становить 572440 гривень. Також просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми боргу, що становить 26818,42 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача збитки, завдані порушенням зобов`язання, як неотримані доходи, які б він міг отримати, розмістивши грошові кошти на депозитному в банку та отримавши відсотки. Розмір завданих збитків позивач визначив в розмірі 89394,74 грн. Просить суд стягнути заборгованість за договором позики, три проценти річних, та неотримані доходи.

Ухвалою суду від 09 вересня 2016 відкрито провадження у справі, та призначено попереднє судове засідання.

Також ухвалою суду від 09 вересня 2016 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Ухвалою суду 21 вересня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Мельник Д.В.

Ухвалою суду від 02 листопада 2017 року справа прийнята до провадження судді, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 19 липня 2018 року в зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_5 до участі у справі залучено його правонаступників: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Панчук М.В.

Ухвалою від 09 серпня 2018 року справа прийнята до провадження та призначено судове засідання.

14 березня 2019 року відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю. В обгрунтування заперечень, вказує, що дійсною між нею та ОСОБА_5 існували договірні зобов`язання щодо отримання в позику грошових коштів. Однак, отримані кошти повернуті нею в повному обсязі. При цьому відповідач ставить під сумнів існування розписки про укладення договору позики, та вважає, що даний документ був написаний без її участі. За таких обставин, відповідач заперечує щодо правомірності нарахування позивачем 3 відсотків річних за невиконання нею зобов`язання, а також неотриманих доходів. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивачами подано 26.03.2019 року відповідь на відзив, згідно якої вказують, що відповідач, підтверджуючи факт існування між нею та ОСОБА_5 договірних зобов`язань та вказуючи, що отриману суму позики повністю повернула, не надає жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О.

Ухвалою від 03 лютого 2021 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

02 грудня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Януль В.С. підтримав позовні вимоги позивачів, просить їх задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Савонік Н.І., в судове засідання не з`явилася, подавши клопотання про розгляд справи за її відповідності та відсутності відповідача. Також просить взяти уваги не визнання відповідачем позову та заперечення проти задоволення позовних вимоги, що викладені у відзиві на позов.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

11 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 позичила в ОСОБА_5 гроші в сумі 22000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 11 вересня 2014 року. У разі неповернення в указаний термін грошових коштів, ОСОБА_4 зобов`язується передати у власність ОСОБА_5 домоволодіння, за адресою АДРЕСА_2 . Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. (а.с.249)

Згідно з наданими позивачем розрахунками, що містяться в позовній заяві, заборгованість за договором позики становить: заборгованість за договором позики у сумі 22000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду становить 572440 гривень, три проценти річних за період з 12 вересня 2014 року по 24 березня 2016 року (день звернення до суду) становить 26818,42 гривень, та упущена вигода, яка полягає неотриманні доходу при розміщенні вказаної суми позики на депозитному рахунку під 10 відсотків річних, становить 89394,74 грн.

Відтак, судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

З дослідженого оригіналу боргової розписки видно, що відповідач ОСОБА_4 11.10.2013 року отримала від ОСОБА_7 кошти в сумі 22000 доларів США, які зобов`язувалася повернути в строк до 11.09.2014 року.

Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки видно наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Даний факт також спростовує твердження відповідача щодо повернення суми позики.

Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц.

Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 11.10.2013 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 22000 доларів США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи позов в частині стягнення 3 відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України суд виходить з наступного.

За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір трьох процентів від суми позики позивач розраховує наступним чином: за період з 12.09.2014 року по 24.03.2016 року від суми позики 22000 доларів США, що становить 572440,00 грн. х 3% х 570 днів / 365 днів = 26818,42.

Суд не погоджується із наданим позивачем розрахунком, оскільки провівши розрахунки за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] та врахувавши, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 11.10.2013 року залишається невиконаним за період з 12.09.2014 року по 24.03.2016 року, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 26337,12 грн. (572440 грн. х 3% /100% х 560 днів прострочення/виконання зобов`язання / 365 днів).

Вирішуючи питання щодо стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року № 6-237цс16.

Звертаючись до суду із вказаною вимогою, позивач не надав жодних доказів, що він міг або мав отримати доходи від розміщення коштів на депозитному рахунку банку.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності та відповідно до наведених вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов цій частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 5990,86 грн. (598777,12 грн. х 6890,00 грн. /688653,16 грн.).та сплачений при подачі заяви про забезпечення позову в розмірі 275,60 грн.

Керуючись ст. 22, 526, 530, 610, 611, 623, 625, 628, 638, 1048, 1049 ЦК України, ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України , суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 24.03.2016 року становить 572440 (п`ятсот сімдесят дві тисячі чотириста сорок) гривень, 3% річних у розмірі 26337 (двадцять шість тисяч триста тридцять сім) гривень 12 копійок, а всього 598777 (п`ятсот дев`яносто вісім тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 12 копійок.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 6266 (шість тисяч двісті шістдесят шість) гривень 46 копійок.

Заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_3 .

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_3 .

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса АДРЕСА_5

Повний текст виготовлено 15.02.2022 року.

Суддя В.О. Троцюк