Дата документу 09.02.2022 Справа № 337/5378/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/5378/19Головуючий у 1-й інстанції Котляр А.М. Повний текст рішення складено 05.08.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/165/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , а також неповнолітніх ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_6 , 2016 р.н., законними представниками яких є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-5), позовні вимоги якого неодноразово доповнював (т.с. 1 а.с. 39-41; т.с. 1 а.с. 53-56; т.с. 1 а.с. 63-64), в якому просив: - вселити його до кв. АДРЕСА_1 ; - зобов`язати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зареєструвати позивача в кв. АДРЕСА_1 ,- визнати ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 , виселити їх з квартири, зняти їх з реєстрації; - стягнути на користь позивача в солідарному порядку з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 200000,00 грн.; - судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначав, що він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 1996 року по листопад 2011 року. Також з ним в квартирі була зареєстрована його дружина ОСОБА_8 по 03.04.2012 року. Він був засуджений вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2007 року та перебував в місцях позбавлення волі з 2005 по 2015 рік. Заочним рішенням суду від 28.10.2011 року він був визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . 27.02.2012 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя визнав право користування спірною квартирою за ОСОБА_9 . 02.07.2012 року ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право власності на квартиру, а 17.09.2012 року продав квартиру ОСОБА_7

04.06.2013 року за його заявою було скасовано заочне рішення суду, яким він був визнаний таким, що втратив право користування квартирою. 07.08.2014 року апеляційний суд скасував рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя та відмовив у позові ОСОБА_9 про визнання за ним права користування квартирою.

08.04.2016 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яке переглядалось судом апеляційної та касаційної інстанції та набуло законної сили 26.06.2019 року. Остаточним рішенням суду було визнано недійсним та скасовано розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на житло квартиру АДРЕСА_1 , визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Після того, як його право користування квартирою було відновлено судом, він неодноразово намагався скористатись своїм правом на житло, проте відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 перешкоджають йому користуватись квартирою, не допускають до житла, відмовляються надати йому ключі від квартири. Внаслідок протиправних дій відповідачів йому була заподіяна значна моральна шкода, яка призвела до глибоких душевних страждань, пов`язаних із неможливістю користуватись своїм житлом. Вважав, що відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку із тим, що договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним, а тому мають бути виселеними з квартири та визнаними такими, що втратили право користування квартирою.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ширіну С.А.(т.с. 1 а.с. 22).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 26) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження.

В автоматизованому порядку суддею Котляр А.М. у цій справі замінено суддю Ширіну С.А. у цій справі у зв`язку із задоволенням заяви про самовідвід останньої (т.с. 1 а.с. 51-52).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року (т.с. 2 а.с. 117-123) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до кв. АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 з кв. АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1816,00 грн., по 908,00 грн. з кожного на користь держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні:

- відповідач ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 139-151) просила рішення суду першої інстанції у цій справі в частині задоволених позовних вимог скасувати повністю та прийняти нову постанову, якою провадження у цій справі в частині задоволених позовних вимог закрити, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовити;

- позивач ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 131-135) просив змінити та доповнити рішення суду першої інстанції у цій справі, задовольнити у повному обсязі змінену та заявлену моральну позовну заяву у розмірі 480000,00 грн. з солідарною відповідальністю.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кухаря С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 180).

В автоматизованому порядку суддею Маловічко С.В. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із перебуванням останньої у відпусті 14 і більше днів (т.с. 2 а.с. 224-225).

Ухвалами апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_3 відкрито (т.с. 2 а.с. 194, 226), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 195, 227), з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень), а також додаткової відпустки судді-доповідача у жовтні 2021 року (т.с. 2 а.с. 237).

Відповідач ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 (т.с. 4 а.с. 16-22) та позивач ОСОБА_3 (т.с. 4 а.с. 26-32, 86-90) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначені апеляційні скарги один одного у цій справі

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу апеляційному суду відзивів на вищезазначені апеляційні скарги учасників цієї справи у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Проте, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2022 року (т.с. 4 а.с. 104) доповнення від 09 лютого 2022 року до апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції у цій справі (т.с. 4 а.с. 96-102) повернуто останньому.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 236, 250, т.с.4 а.с. 1-15), у тому числі відповідач ОСОБА_7 через свого представника адвоката Шкуліпу І.О. (т.с. 2 а.с. 152), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 3 ЦПК України, та відповідач ОСОБА_4 через члена своєї сім`ї дружину ОСОБА_7 , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 3 ЦПК України та додатково в порядку ст. 128 ч. 8 ЦПК України (т.с. 4 а.с. 14-15), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_3 та його представника - адвоката Сенька С.М. (т.с. 4 а.с. 106), про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, окрім відповідача ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_7 подала апеляційному суду клопотання (т.с. 4 а.с. 94), в якому просила розгляд цієї справи відкласти на іншу дату, оскільки вона на даний час вона знаходиться на самоізоляції у зв`язку з тим, що була контактна з особою, хворою на коронавірусну хворобу з підтвердженим діагнозом COVID-19, при цьому, до свого клопотання не додала жодних доказів, та зокрема медичних, на підтвердження наявності взагалі підстав для самоізоляції та для необхідності останньої взагалі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційне провадження у цій справі було відкрито у вересні 2021 року (т.с. 2 а.с. 194).

Крім того, в силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 була завчасно повідомлена про розгляд цієї справи апеляційним судом, у тому числі через свого представника - адвоката Шкуліпу І.О. - 06.10.2021 року (т.с. 4 а.с. 2), яка також не з`явилась у дане судове засідання, про причини своєї неявки апеляційний суд взагалі не сповістила, клопотань про відкладення судового засідання апеляційному суду не подавала.

Окрім цього, відповідач ОСОБА_7 або її представник ОСОБА_2 мали право заявити клопотання про участь у судовому засіданні у цій справі в режимі відеоконференції, навіть, поза межами приміщення суду, за допомогою власних технічних засобів, в порядку ст. 212 ч. ч. 2, 3 ЦПК України. Проте, останні своїм цим правом у цій справі не скористались на свій власний розсуд.

Хоча, 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема ч. 4 ст. 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи спеціальній статус», або Державною судовою адміністрацією України.

Отже, відповідач ОСОБА_7 чи її представник ОСОБА_2 не були позбавлені можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб…у спосіб, визначений законом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд виходить з того, що якщо вищезазначені учасники цієї справи не з`явились в судове засідання на свій власний розсуд, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі та прийняття законної і обґрунтованої постанови, не відкладаючи розгляду справи, він може розглянути дану справу в апеляційному порядку по суті за відсутністю цих учасників справи та їх представників. Оскільки, основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників цієї справи, а лише неможливість апеляційного вирішення справи у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасників судового процесу у дане судове засідання, за умови належного повідомлення їх про дату, час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом при вищевикладених обставинах, не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, прийнятої за відсутністю цих учасників справи та їх представників.

За таких обставин, апеляційний суд на підставі ст. ст. 371 - 372 ЦПК України ухвалив: у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_7 відмовити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю позивача ОСОБА_3 та представника останнього - адвоката Сенька С.М. (т.с. 4 а.с. 106).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника, які будь-яких клопотань не мали, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ОСОБА_3 у цій справі частково, керувався ст.ст. 13, 141, 178, 280-282 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2016 року у справі №337/3659/15-ц (т.с. 1 а.с. 117-119) були встановлені такі обставини, які визнаються учасниками справи, а тому на підставі положень ч. 1, 5 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи.

ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 15.12.1996 по 17.11.2011 року.

Разом із ним проживала та була зареєстрована з 30.10.1993 по 03.04.2012 року його дружина ОСОБА_8

ОСОБА_3 перебував в місцях позбавлення волі з 2005 по 2015 рік.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2011 року за позовом ОСОБА_8 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_11 до ОСОБА_3 , було визнано позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Рішенням встановлено, що в квартирі були зареєстровані також неповнолітні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2012 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_8 . Визнано ОСОБА_9 членом сім`ї ОСОБА_8 , визнано за ОСОБА_9 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Розпорядженням заступника голови районної адміністрації №486р від 02.07.2012 року на підставі заяви ОСОБА_9 , передано у приватну власність ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 .

02.07.2012 року було видано свідоцтво про право на житло № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.91).

17.09.2012 року приватним нотаріусом ЗМНО Ніколаєвською Л.Б. було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_9 продав належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 .

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2013 року було скасовано заочне рішення від 28.10.2011 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

12.06.2013 року рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя було відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07.08.2014 року було скасовано рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2012 року, яким було визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 , в задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

Згідно із відповіддю на запит суду, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7 1989 року народження, ОСОБА_4 1987 року народження, ОСОБА_10 2012 р.н., ОСОБА_10 2016 р.н. (т.с. 1 а.с. 23-25).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року по справі №337/3659/15-ц позов ОСОБА_3 задоволено частково (т.с. 1 а.с. 117-119).

Визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 07 липня 2012 року №486р про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л. Б.

Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на житло від 02 липня 2012 року № 356, видане заступником голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_9 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року в частині визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 26.06.2019 року (т.с. 1 а.с. 9-14) рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року в частині визнання недійсним (хоча із змісту мотивувальної частини постанови Верховного Суду вбачається, що фактично «відмови у визнанні недійсним») договору купівлі-продажу від 17 вересня 2012 року скасовано та у цій частині залишено в силі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року (яким визнано цей договір недійсним - т.с. 1 а.с. 10,14).

В іншій частині позовних вимог щодо скасування державної реєстрації на спірну квартиру, зобов`язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру; визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх із спірної квартири; зобов`язання МКП «Основаніє» повернути спірну квартиру в територіальну громаду в особі Запорізької міської ради; зобов`язання Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зареєструвати ОСОБА_3 у спірній квартирі; зобов`язання МКП «Основаніє» укласти з позивачем договір найму спірної квартири та зобов`язання районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради призначити ОСОБА_3 основним наймачем квартири рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду по справі №337/3659/15-ц було мотивовано тим, що внаслідок безпідставного зняття з реєстрації ОСОБА_3 із спірної квартири та в подальшому приватизації та продажу даної квартири були порушені житлові права ОСОБА_3 на користування даною квартирою. Права ОСОБА_3 були поновлені шляхом скасування приватизації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Незважаючи на те, що квартира була повернута у власність територіальної громади, фактично ОСОБА_3 не має можливості нею користуватись, оскільки в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 . Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ОСОБА_18 , допитані за заявою позивача судом першої інстанції, в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3 був протиправно позбавлений права користування квартирою під час його перебування в місцях позбавлення волі. Колишня дружина ОСОБА_8 зняла позивача з реєстрації, приватизувала квартиру, після чого ОСОБА_9 продав квартиру відповідачам по справі. Нові власники квартири незважаючи на те, що були позбавлені права власності на квартиру, ОСОБА_3 в квартиру не впускають, хоча позивач неодноразово намагався потрапити до свого житла. Через протиправні дії відповідачів, ОСОБА_3 зазначив сильних душевних хвилювань, нервових потрясінь, внаслідок чого лікувався в лікарні, вимушений приймати ліки.

Позивач ОСОБА_3 звертався до правоохоронних органів з приводу перешкод у користуванні квартирою, відомості за його заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.с. 1 а.с. 17).

Відповідачі добровільно приміщення квартири не звільняють, позивача в квартиру не допускають, оскільки вважають себе добросовісними користувачами квартири.

Таким чином, між сторонами по справі виник спір щодо права користування квартирою, яка вибула із власності ОСОБА_7 внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції правильно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду по справі №644/7422/16-ц, викладені в постанові від 12.12.2018 року та Верховного Суду по справі №333/1988/16-ц, викладені в постанові від 07.11.2019 року по аналогічним справам, які стосувались скасування приватизації, визнання правочину недійсним та подальшим вирішення питання про право користування житловим приміщенням.

Так, Верховний Суд по справі №333/1988/16-ц зазначав, що «суд, встановивши, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади поза її волею на підставі судового рішення, яке було скасовано, а також те, що приватизація такої квартири та первісний договір купівлі-продажу визнано недійсними та ураховуючи те, що останній договір купівлі-продажу було укладено у той час, коли у провадженні суду розглядався спір щодо незаконності приватизації спірної квартири та її подальшого продажу, обґрунтовано вважав, що на підставі статті 388 ЦК України спірна квартира підлягає вилученню із чужого незаконного володіння на користь власника та ураховуючи те, що позивач є особою з ІІ групою інвалідності, яка мешкала у спірній квартирі з народження та мала право користування такою квартирою, дійшов правильного висновку, що вона не втратила права користування спірною квартирою, а тому підлягає вселенню в таку квартиру, а відповідачі виселенню».

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у справі №644/7422/16-ц, вказавши, що «суд зробив висновок, що у зв`язку з визнанням недійсним правочину, на підставі якого відповідач набула право володіння і користування квартирою, вона підлягає виселенню зі спірного житла зі зняттям з реєстрації. Висновки судів про часткове задоволення первісного позову є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням указаних засад цивільного законодавства та відповідають наведеним завданням цивільного судочинства, що стосується в тому числі й ефективного захисту порушених прав позивачів».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право ОСОБА_3 на користування квартирою було поновлено у зв`язку із тим, що квартира була повернута у власність територіальної громади, а рішення суду від 28.10.2011 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, було скасоване.

Дослідивши докази по справі, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачі не визнають право ОСОБА_3 на користування квартирою, тому його право користування підлягає захисту в судовому порядку шляхом його вселення в квартиру.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_3 про зобов`язання Департаменту реєстраційних послуг ЗМР зареєструвати його в квартирі задоволенню не підлягає, оскільки згідно п.18 Правил реєстрації місця проживання, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення є самостійною підставою для реєстрації особи в житлі.

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_3 та виселення відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 із спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого вони набули право власності на житло, був визнаний недійсним, підстав для збереження за ними права користування квартирою немає.

Рішення суду про виселення є правовою підставою для зняття відповідачів з реєстрації із спірної квартири на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Доводи представника відповідача про те, що у справі №337/3659/15-ц були вирішені позовні вимоги ОСОБА_3 про його вселення, виселення відповідачів на правильність вирішення спору не впливають. Спір між сторонами по справі з приводу користування квартирою виник після набрання законної сили рішенням суду по справі №337/3659/15-ц у 2019 році.

Посилання представника відповідача про те, що відповідачі по справі не мають іншого житла, окрім спірної квартири, спростовуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно якої відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 (т.с. 2 а.с. 27).

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Слід погодитись із доводами позивача про те, що він має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких ОСОБА_3 зазнав внаслідок порушення його права на житло, неможливістю користуватись квартирою більше п`яти років.

Разом з тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_7 придбала за відплатним договором квартиру у ОСОБА_9 , який не мав права цю квартиру відчужувати, про що набувач ОСОБА_7 не знала і не могла знати. Тому вона разом із членами своєї сім`ї користувалась нею правомірно.

Позивач ОСОБА_3 був позбавлений права користування квартирою внаслідок дій ОСОБА_19 та ОСОБА_9 , до яких він позовних вимог про стягнення моральної шкоди не заявив.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 не є належними відповідачами за вимогами про стягнення моральної шкоди, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи позовної заяви позивача та заперечень відповідача у суді першої інстанції у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_7 у цій справі, яку вони та їх представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

В силу вимог ст. 59 ч. 1 ЦПК України законними представниками у цій справі неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , 2012 р.н. та ОСОБА_10 , 2016 р.н., є їх батьки повнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків… (ст. 29 ч. 4 ЦК України).

Обов`язком батьків є забезпечення житлом своїх неповнолітні дітей.

Право користування (проживання) усіх відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , а також неповнолітніх дітей останніх - ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_6 , 2016 р.н., вищезазначеною спірною квартирою (у вищезазначеній спірній квартирі) є похідним від права власності на неї відповідача ОСОБА_7 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу останньої, який був визнаний недійсним судом в іншій цивільній справі ЄУН № 337/3659/15 за вищезазначеним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року, яким було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 бригади загальновідома обставина, яка не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 3 ЦПК України) у м. Запоріжжя, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., та яке у цій частині було залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 червня 2019 року у справі ЄУН № 337/3659/15 (т.с. 1 а.с. 14).

При цьому, Верховний Суд у своїй вказаній постанові від 29 червня 2019 року у справі ЄУН № 337/3659/15(т.с. 1 а.с. 13 зворот), на яку в обґрунтування свого рішення посилався у тому числі суд першої інстанції, зазначав: «…Враховуючи, що ОСОБА_9 не мав законних підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу, і обставини незаконного набуття ним права власності на цю квартиру, і обставини незаконного набуття ним права власності на цю квартиру встановлені рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 …».

В силу вимог ст. 346 ч. 1 п. п. 3 ЦК України (Підстави припинення права власності) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

В разі припинення права власності відповідача ОСОБА_7 на підставі вищезазначеного рішення суду Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року шляхом визнання недійсним вищезазначеного договору купівлі - продажу від 17 вересня 2012 року, яке у цій частині було залишено без змін постановою Верховного Суду від 29 червня 2019 року у справі ЄУН № 337/3659/15 (т.с. 1 а.с. 14), припинилось і її право користування вказаною спірною квартирою.

Оскільки, право користування (проживання) цією спірною квартирою (у цій спірній квартирі) членів сім`ї ОСОБА_7 , а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , 2012 р.н. та ОСОБА_10 , 2016 р.н., є похідним від права користування ОСОБА_7 , яке припинилось разом із припиненням її права власності на вищезазначену спірну квартиру на підставі рішення суду, то й право користування на цю квартиру вищезазначених членів її сім`ї також припинилось. Та ОСОБА_7 разом із всіма вищезазначеними її членами сім`ї підлягала виселенню із цієї спірної квартири за рішенням суду у цій справі за вищезазначеним позовом позивача ОСОБА_3 , як законного користування цієї квартири,так як вона та її члени сім`ї на час розгляду цієї справи судом першої інстанції вже не мали законних підстав для проживання в останній.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Крім того, не потрібно було у цій справі визнавати за рішенням суду за ОСОБА_3 право користування на вищезазначену спірну квартиру, яке вже повернуто останньому внаслідок скасування вищезазначених судових рішень в інших справах, та зокрема заочного рішення від 28.10.2011 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2013 року та 12.06.2013 року ухвалено нове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя, яким відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 загальновідома обставина, яка не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 3 ЦПК України) в м. Запоріжжя.

І для правильного вирішення цієї справи не мало значення для суду першої інстанції у цій справі, що це право ОСОБА_3 користування вищезазначеною спірною квартирою не було за ним зареєстровано (відновлено) у встановленому законом порядку на час розгляду цієї справи судом.

Оскільки, відсутність реєстрації права ОСОБА_3 на користування вищезазначеною спірною квартирою при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи не спростовує наявність у ОСОБА_3 такого права користування цією спірною квартирою.

Також, не потрібно було за рішенням суду у цій справі визнавати такими, що втратили право користування вищезазначеною спірною квартирою всіх відповідачів, які втратили його в силу вимог закону при вищевикладених обставинах з набранням законної сили 26 червня 2019 року рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року у справі ЄУН № 337/3659/15 в частині визнання недійсним вищезазначеного договору купівлі-продажу від 17 вересня 2012 року(т.с. 1 а.с. 14).

Суд першої інстанції правильно вважав, що достатнім належним способом захисту прав позивача ОСОБА_3 у цій справі є рішення суду першої інстанції про вселення його у вищезазначену спірну квартиру та виселення всіх відповідачів: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , 2012 р.н., ОСОБА_10 , 2016 р.н., з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення (права на яке вони не мають в силу закону; належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), та яке само по собі є підставою проведення відповідної реєстрації відповідним державним органом у позасудовому порядку місця проживання останніх.

Також, суд першої інстанції при вищевикладених підставах правильно вважав, що у цій справі відсутні підстави, передбачені ст. 255 ч. 1 п. 3 ЦПК України (набрали законної сили рішення суду , ухвалені…з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав…), для закриття провадження за клопотанням відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 198-215) в частині позовних вимог позивача про:- вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 , - зобов`язання Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , - визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 такими, що втратили право проживання в квартирі АДРЕСА_1 , - виселення з вищезазначеного житла та зняття з реєстрації.

Оскільки, відносини між сторонами у цій справі виникли у цій справі з інших правових підстав, тобто після вищезазначеної постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі ЄУН 337/36659/15, якою було залишено в силі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року в частині, якою було визнано недійсним вищезазначений договір купівлі - продажу від 17 вересня 2012 року, який був свого часу правовою підставою для вселення ОСОБА_7 та членів її сім`ї у вищезазначену спірну квартиру. Правочин є недійсним з моменту його вчинення і не створює правових наслідків.

Також, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

А тому, заявлена лише в апеляційній скарзі вимога позивача ОСОБА_3 про стягнення з відповідачів моральної шкоди на суму (480000,00 грн.), що перевищує 200000,00 грн., яка була предметом розгляду у суді першої інстанції у цій справі, не може бути предметом апеляційного розгляду взагалі в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_3 в його апеляційній скарзі (п.5 т.с. 2 а.с. 135), а саме: «В случае сомнений апелляционной инстанции в законной и справедливой компенсации мне морального вреда ответчиками в сумме 480000,00 грн. солидарной ответственностью - приостановить апелляционного разбирательство и направить его в компетентное медицинское учреждение для проведения ему экспертизы определения степенны тяжести морального вреда и понесенных страданий в следствие противоправных действий ответчиков», то остання у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що ухвалою від 27 січня 2021 року за результатами підготовчого судового засідання (т.с. 2 а.с. 67-69) суд першої інстанції обґрунтованоповернув без розгляду позивачу усно заявлене ним клопотання про призначення вищезазначеної експертизи у цій справі.

Оскільки, згідно із ст. ст. 182-183 ЦПК України клопотання про призначення експертизи подається у письмовій формі, вимоги до якої визначені у ч. 1 ст. 183 ЦПК України. Суд, встановивши, що клопотання подано без додержання вимог частин першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Питання, з якого позивач ОСОБА_3 просив призначити експертизу у цій справі, не належить до випадків, передбачених ст. 105 ЦПК України (Обов`язкове призначення експертизи судом).

При вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача ОСОБА_20 апеляційному суду не надані докази того, що позивач ОСОБА_20 не мав можливості заявити таке клопотання про призначення експертизи у суді першої інстанції у підготовчому судовому засідання у письмовій формі, тобто з дотриманням вимог ЦПК України з причин, що об`єктивно не залежали від нього (тобто поважних причин).

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати питання про призначення вищезазначеної експертизи по суті у цій справі, яке суд першої інстанції у цій справі саме по суті не розглядав, оскільки позивач ОСОБА_3 останнього у цій справі у суді першої інстанції з дотриманням вимог ЦПК України не заявляв.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Позивач ОСОБА_3 не довів належними, допустимими доказами у цій справі, що відповідачами при вищевикладених обставинах йому була завдана будь-яка моральна шкода, яку суд першої інстанції мав стягнути з останніх на його користь у цій справі.

Сам по собі витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження 0001990 від 07.11.2019 року за заявою ОСОБА_3 про те, що невстановлені особи, всупереч встановленому законом порядку, перешкоджають йому користуватись вищезазначеною спірною квартирою, у цій справі нічого не підтверджує.

Оскільки, в силу вимог ст. 82 ч. 6 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_3 про постановлення у цій справі судом першої інстанції та апеляційним судом (клопотання позивача в апеляційному суді - т.с. 4 а.с. 103) окремої ухвали, то остання не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі.

Оскільки, в силу вимог ст. 262 ЦПК України правом, а не обов`язком суду є постановлення окремої ухвали у цій справі.

Суд першої інстанції не вбачав, та апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали у цій справі.

Разом із тим, це не позбавляє ОСОБА_3 самостійно звертатись до будь-яких органів, у тому числі правоохоронних, якщо він вважає, що відносно нього вчинено будь-ким будь-яке кримінальне правопорушення тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення учасників цієї справи, свідків, дослідував докази сторін тощо.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, в якій кожен із них оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі, відсутні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною апелянтів позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

Не можуть бути доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі надані апелянтами апеляційному суду у цій справі докази (у тому числі судові рішення інших судів в інших справах тощо), які вже наявні у матеріалах цієї справи та обставинам, встановленим якими, судом першої інстанції вже було надано відповідну оцінку у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Апеляційна скарга сторони відповідача ОСОБА_7 фактично зводиться до переоцінки доказів та фактичних обставин справи, здійснених та встановлених судом першої інстанції у цій справі та у судових рішеннях у вищезазначених інших цивільних справах за участю тих самих сторін у тому числі.

Хоча, в силу вимог ст. 82 ЦПК України: «…4. Обставини, встановлені рішенням суду у … цивільній… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у …, цивільній … справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені…».

А в силу вимог ст. 89 ЦПК України лише «…суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)…».

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Позивач ОСОБА_3 є особою з інвалідністю не 2 (другої) групи, як він безпідставно (без надання відповідної довідки МСЕК) зазначав у своїй вищезазначеній апеляційній скарзі у цій справі (т.с. 2 а.с. 134), а є особою з інвалідністю 3 (третьої) групи загального захворювання (пенсійне посвідчення, копія т.с. 1 а.с. 18, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні).

Тому, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в разі відмови апеляційним судом у задоволенні вищезазначених апеляційних скарг позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_2 , останні не мають права на компенсацію за рахунок один одного будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний су

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.02.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Маловічко С.В.