Провадження № 2/161/920/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Борсук К.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/18950/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою від 17.01.2019, мотивований тим, що ніяких коштів від відповідача не отримував.

Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, призначено розгляд справи в порядку загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

7 грудня 2021 року судом постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач вимоги позову заперечив та просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 17 січня 2019 року відповідачем одержано від позивача в борг грошові кошти в сумі 22 000,00 доларів США готівкою, які останній зобов`язувався повернути в строк до 23.01.2019 (а.с. 11).

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про те, що оскільки фактично грошових коштів не отримував, то просить суд визнати договір позики, оформлений розпискою від 17.01.2019, недійсним.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13.

У договорі позики, оформленого розпискою від 17.01.2019, чітко визначено, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші 22 000,00 доларів США.

Таким чином, сам факт підпису позивачем даного договору позики свідчить про те, що сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних умов, передбачених для даного виду правочину і вони погодилися з ними.

В даному випадку, при наявності укладеного між сторонами договору позики, не вимагається інших документів від позичальника, з метою підтвердження факту отримання коштів останнім. Тобто, підписання даного правочину є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням суті взятих сторонами на себе зобов`язань, в т.ч і прав.

Таким чином, в судовому засіданні не здобуто доказів, які б свідчили про недійсність договору позики, оформленого розпискою від 17.01.2019, протилежного суду не доведено, а тому в позові слід відмовити.

Решта доводів та пояснень позивача не спростовують висновків суду.

На підставі ст. 141 ЦПК України зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивача залишаються за ним.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 141, 259-263, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Повний текст рішення

складено та підписано 15.02.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк