КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/608/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022року місто Київ

справа № 755/9762/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь:

111847,16 грн. - суму основного боргу, яка виникла станом на 19 квітня 2021 року;

33389,97 грн. - пеню за період з 03 вересня 2019 року по 19 квітня 2021 року;

12180,16 грн. - інфляційні втрати за період з 03 вересня 2019 року по 19 квітня 2021 року;

5460,59 грн. - 3% річних за період з 03 вересня 2019 року по 19 квітня 2021 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 05 квітня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CL-104239, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 100000 грн., зі сплатою 49,99% річних, з кінцевим терміном повернення до 05 квітня 2022 року, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Договором.

Вказував, що 20 червня 2019 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги за кредитним договором №CL-104239 від 05 квітня 2018 року.

Зазначав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору виконує не в повному обсязі, а тому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилася станом на 19 квітня 2021 року по кредитному договору в розмірі 111847,16 грн.

Вважає, що з відповідача відповідно до вимог ст.625 ЦК України має бути стягнута заборгованість з урахування індексу інфляції та 3% річних, а також пеня відповідно до умов договору.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в порушення вимог ст.89 ЦПК України неповно і необ`єктивно дослідив наявні у справі докази, що були подані позивачем.

Вказував, що суд вказуючи на те, що довідка від 19 квітня 2021 року в якій наявна інформація щодо часткового погашення боргу не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, не взято до уваги факт того, що дана довідка була підписана уповноваженими особами, а саме директором та головним бухгалтером та є документом, що має юридичну силу.

Зазначав, що ОСОБА_1 вчиняла дії, що свідчать про визнання нею боргу за кредитним договором №CL-104239.

Посилався на те, що господарські операції на підставі договору №CL-104239 проводились ПАТ «Кредобанк», отже, такі документи як первинні бухгалтерські документи та банківські виписки можуть бути лише в наявності у ПАТ «Кредобанк».

Вказував, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відправляло запити до ПАТ «Кредобанк» із проханням надання банківських виписок про рух коштівта детальний розрахунок заборгованості щодо боржників до яких застосовується права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами відповідно договору факторингу № 06/19-2.

Зазначав, що у відповідь на дані запити, ПАТ «Кредобанк» відмовилось надавати банківські виписки про рух коштів та детальний розрахунок заборгованості, мотивуючи тим, що Фактор не вправі висувати будь-які претензії до клієнта з приводу передачі та/або комплектності переданої документації.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та того, що позивач не надав доказів на підтвердження надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статтей 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та у строк відповідно до умов договору.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CL-104239, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати у власність позичальнику грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором.

Відповідно до розділу 2 кредитного договору, сума кредиту становить 100000 грн., з терміном кредитування до 05 квітня 2022 року.

Згідно з п.4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 49,99% річних.

Пунктами 4.4, 4.5, 4.6 договору визначено, що загальні витрати позичальника по кредиту за цим кредитним договором становлять 135472,60 грн.

Реальна річна процентна ставка 63,17% річних.

Загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 235472,60 грн.

20 червня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та АТ «Кредобанк» укладено договір факторингу №06/19-2 із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами, предметом якого відповідно до п.3.1 є відступлення клієнтом фактору права вимоги в повному обсязі за плату та під фінансування від фактора, а фактор з дня, наступного за днем укладення цього договору набуває від клієнта права вимоги в повному обсязі та здійснює їх оплату.

Відповідно до витягу з додатку №1 до договору факторингу №06/19-2 із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20 червня 2019 року, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло, а АТ «Кредобанк» передало право вимоги по боржнику ОСОБА_1 за кредитним договором №CL-104239 від 05 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 на загальну суму 122347,16 грн.

Враховуючи, що до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» після укладення з АТ «Кредобанк» договору про відступлення прав вимоги перейшло право вимоги у спірних правовідносинах і позивач є новим кредитором відповідача, а відтак останній правомірно пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-104239 від 05 квітня 2018 року до ОСОБА_1 .

На підтвердження своїх вимог та як на доказ порушення відповідачем грошових зобов`язань, позивачем було надано довідку вих. №Б/Н від 19 квітня 2021 року, згідно якої сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 20 червня 2019 року становила 122347,16 грн., з яких: 95462,23 грн. - сума залишку за кредитом; 26884,93 грн. - сума прострочених процентів.

Також у довідці зазначено, що в період з 22 липня 2019 року по 19 квітня 2019 року по кредитному договору №CL-104239 від 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 було сплачено на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в рахунок погашення заборгованості 10500,02 грн. Станом на 19 квітня 2021 року загальна сума непогашеної заборгованості за кредитним договором №CL-104239 від 05 квітня 2018 року становить 111847,14 грн. (122347,16 грн. - 10500,02 грн. = 111847,14 грн.).

При цьому, у позовній заяві позивач вказував на те, що станом на 19 квітня 2021 року заборгованість відповідача становить 111847,16 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 111847,14 грн., яка виникла станом на 19 квітня 2021 року та підтверджена довідкою.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що надана позивачем довідка не є належним та допустимим доказом у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не надано до суду доказів на спростування розрахунку заборгованості викладеного у довідці вих. №Б/Н від 19 квітня 2021 року, яка надана позивачем.

При цьому, відповідачем не було надано доказів, які б спростовували те, що позивачем не було враховано або невірно враховано платежі, які остання сплачувала на погашення кредитної заборгованості.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних та інфляційні втрати за період з 03 вересня 2019 року по 19 квітня 2021 року.

Так, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з наявністю у відповідача заборгованості за кредитом, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України з суми заборгованості 111847,14 грн.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S- сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D- кількість днів у році, 100 - 100%.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/ 100 - S) * Q/ DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 12180,16 грн.

3% річних з суми заборгованості у розмірі 111847,14 грн. за період з 03 вересня 2019 року по 19 квітня 2021 року становить 5460,59 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач також просив стягнути з відповідача пеню за період з 03 вересня 2019 року по 19 квітня 2021 року у розмірі 33389,97 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказувала на те, що при визначенні розміру пені підлягає врахуванню вимога закону щодо річного строку позовної давності, що відповідає положенням ст.258 ЦК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За приписами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у п.7.4 кредитного договору домовилися, що строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) за кредитним договором прирівнюється до строку позовної давності встановленої законом для основної вимоги за кредитним договором.

Отже, сторони у кредитному договорі погодили збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п.7.1 кредитного договору, за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим кредитним договором, позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору не може перевищувати 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Таким чином, з урахуванням вимог п.7.1 кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 16777,07 грн., що становить 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання - 111847,14 грн.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати у розмірі 5484,94 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», місцезнаходження: місто Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, заборгованість за кредитним договором у розмірі 111847 грн. 14 коп., інфляційні втрати у розмірі 12180 грн. 16 коп., 3% річних у розмірі 5460 грн. 59 коп., пеню у розмірі 16777,07 грн., судові витрати у розмірі 5484 грн. 94 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: