Номер провадження: 22-ц/813/2171/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року у складі судді Науменка А.В.,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.05.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти у розмірі 33 000 доларів США. На підтвердження факту укладення договору позики та передання грошей в позику ОСОБА_2 підписав розписку щодо особистого отримання, яка посвідчує, що останнім отримано особисто від ОСОБА_4 у борг грошові кошти в сумі 33000 США з зобов`язанням повернути позику в строк до 01.07.2018. Також позивач зазначив, що на підставі п. 1 ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України між ним та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань від 29.08.2018, за умовами якого ОСОБА_4 (первісний кредитор) передав, а ОСОБА_1 (новий кредитор) отримав право вимоги грошових коштів з ОСОБА_2 відповідно до договору позики від 13.05.2018. Позивач зазначив, що відповідача було повідомлено про укладення вищевказаного договору, однак останній не виконав своїх зобов`язань та не повернув вказану суму позики у визначений договором строк. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 13.05.2018 в розмірі 964 207 грн., 21 коп. з яких: 923 910 грн. сума позики, 26 696,56 грн. відсотки за користування позикою та 4 600,65 грн. 3% річних від простроченої суми.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 964 207,21 грн., з яких 932 910,0 грн. сума позики, 26 696,56 грн. проценти за користування позикою, 4 600,65 грн. 3 % річних.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки, покладені в основу заочного рішення суду, не відповідають об`єктивним обставинам та нормам чинного законодавства. Судом проігноровано та не встановлено суттєві факти, які мають значення для справи. Судові повістки були направлені відповідачу за місцем його реєстрації у період його перебування на службі в м. Арциз з 2018 по 2019 рік, тому повертались до суду з відмітками «не проживає» та «по закінченню встановленого строку зберігання», на підставі чого суду потрібно було встановити реальне місце перебування та проживання відповідача. Задовольнивши позовні вимоги позивача, суд позбавив відповідача права брати участь у судових засіданнях, досліджувати докази, ставити питання іншим учасникам справи, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, заперечення проти заяв, клопотань, доводів інших осіб - що є грубим порушенням норм цивільного процесуального права. Апелянт також послався на те, що боргова розписка, яка наявна у позивача, є фіктивною, складена під примусом, в неналежній формі, без зазначення фактів, що могли б підтвердити саме факт передачі коштів, та яка не містить зобов`язання про їх повернення, а тому судом не встановлено та не виявлено справжність боргової розписки. При цьому зазначив, що не можна ототожнювати договір позики та розписку. Розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченої ЦК України та іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Крім того, зазначив, що його матір ОСОБА_3 , судом в порушення норм процесуального права залучено до справи у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

18.01.2022 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

18.01.2022 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи за станом здоров`я та відсутністю можливості відповідача з`явитися в судове засідання на призначену дату у зв`язку проходженням служби в правоохоронних органах м. Кілія.

Апеляційний суд розглянувши заяву представника відповідача, дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на те, що справа з 2018 року перебуває на розгляді у суді, суд апеляційної інстанції неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням відповідача, заява про відкладення є третьою, за час перебування справи на розгляді в апеляційному суді, ані ОСОБА_2 , ані його представник жодного разу в судове засідання не з`явилися, доводи щодо непогодження з рішенням суду апелянт виклав у своїй апеляційній скарзі, крім того, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб (зокрема тривале не вирішення спору).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на положення ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі N 924/369/19.

Отже, поважність причин відкладення розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлена.

Ураховуючи вищенаведене та ту обставину, що сторони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів суду апеляційної інстанції, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02.02.2022.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами 3-7 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Крім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Аналогічна позиція висловлена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц.

З матеріалів справи вбачається, що судові повістки про розгляд справи не було вручено відповідачу, повістка про розгляд справи, яка була призначена на 18.06.2019 повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

З огляду на викладене, розгляд справи без належного повідомлення відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Щодо суті заявлених вимог про стягнення заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що боржник ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання за договорами позики, не повернув позику у розмірі 33 000 доларів США у визначений розпискою строк, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 96 4207,21 грн, з яких 932 910,0 грн сума позики по курсу Національного банку України, а також відсотків у розмірі 26 696,56 грн відповідно до облікової ставки Національного банку України та 4600,65 грн 3 % річних за період прострочення з 02.07.2018 по 31.08.218, що становить 60 днів.

Проте, апеляційний суд не погоджується в повній мірі з вказаними висновками суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що 13.05.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив, а ОСОБА_4 передав 33 000 доларів США, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії розписки, яка підписана ОСОБА_2 власноруч.

За умовами розписки отримані в позику кошти відповідач зобов`язався повернути у строк до 01.07.2018.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК).

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі N 6-2789цс16.

Матеріалами справи встановлено факт складання відповідачем ОСОБА_2 розписки про отримання у ОСОБА_4 грошових коштів. Вказана розписка містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, дату написання, а також строк повернення позики, що з огляду на її зміст та чітке визначення змісту зобов`язань, не надає підстав для її двозначного тлумачення.

Укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, що свідчить про виникнення між сторонами боргових зобов`язань.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач заперечуючи проти позову, будь-яких доказів написання розписки на його ім`я під примусом з боку ОСОБА_4 не надав, до правоохоронних органів за цим фактом не звертався, незважаючи на те, що усвідомлював право та порядок звернення у разі порушення своїх прав, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України договір позики в судовому порядку не оспорив, хоча з часу написання в 2018 році розписки мав для цього достатньо часу, належними та допустимими доказами договір не спростував.

З огляду на викладене, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконанні зобов`язання перед позикодавцем, кошти отриманні у позику не повернуті, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, що свідчить про обґрунтованість заявлених вимог.

За положеннями ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Матеріалами справи встановлено, що 29.08.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за розпискою.

Згідно з п. 1.1 договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, та стає кредитором за договором позики від 13.05.2018, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_2 , підтвердженого складеною боржником розпискою від 13.05.2018.

Договір відступлення права вимоги є чинним і в установленому порядку недійсним не визнано.

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 отримав право вимагати від відповідача ОСОБА_2 сплату заборгованості за договором позики.

31.08.2018 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав відповідачу письмове повідомлення про відступлення права вимоги грошових коштів від 30.08.2018, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису-вкладення та доказами поштового відправлення.

Письмове повідомлення позивача залишено відповідачем без задоволення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частина 2 ст. 524 ЦК України дозволяє сторонам визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, але відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадах, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки відповідачем за домовленістю сторін сума позики за розпискою від 13.05.2018, яку не повернув відповідач, становила 33 000 доларів США, то така підлягає стягненню з відповідача.

При цьому у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (така правова позиція викладена у постанові ВП ВС у справі від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики то позивач має право на отримання 3 % річних від розміру невиконаного зобов`язання у розмірі 165,45 доларів США (з 02.07.2018 по 31.08.2018 - 61 день

(33 000,00 (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 61 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 165,45).

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, встановлюється й змінюється рішенням правління Національного банку України.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк України не визначає вартості ресурсів в іноземній валюті, не встановлює облікової ставки для іноземної валюти.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вищевикладене достатньої уваги не звернув, не врахував, що предметом боргової розписки від 13.05.2018 були грошові кошти в іноземній валюті (доларах США), та дійшов помилкового висновку про стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, не врахувавши, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти.

Отже, суд задовольняючи позов у повному обсязі, неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні вимог позивача про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України стосовно позики, яка надавалася в іноземній валюті.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 33 000 доларів США, а також 3 % річних у розмірі 165,45 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 02.02.2022

Головуючий:

Судді: