Справа № 467/1226/21
16.02.2022 року Арбузинський районний суд Миколаївської області
у складі: головуючого судді Кірімової О.М.
за участю секретаря Сіваченко Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
30 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Хлібна база № 76» державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Посилаючись на те, що у порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідачем з ним не проведено остаточний розрахунок у день звільнення по заробітній платі, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.01.2021 року (з дня звільнення) та до дня фактичної сплати заборгованості 18.11.2021 року у розмірі 158796 грн. 56 коп.
Ухвалою судді від 30.12.2021 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився двічі, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку. Враховуючи, що у справі є достатні відомості про правовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, однак відзиву на позовну заяву, заяв та клопотань до суду не подав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача у заочному порядку відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Як видно, за положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 164 ЦК України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за нормами ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року по справі № 6-788цс16.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29.03.2021 року у справі № 467/159/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, встановлено наступне.
Позивач ОСОБА_1 з 12.06.2009 року по 12.01.2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі Державне підприємство «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України.
В подальшому, згідно наказу № 8-к від 12 січня 2021 року позивача було звільнено з посади заступника генерального директора за власним бажанням згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до довідки Державного підприємства «Хлібна база №76» від 23 січня 2021 року сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем з вересня 2020 року по січень 2021 року становить 165296, 76 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 742,04 грн.
Крім того, наявність трудових відносин ОСОБА_1 з ДП «Хлібна база № 76» підтверджується даними його трудової книжки.
Відповідно до виписки по банківському рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 року по 06.12.2021 року на його рахунок Арбузинським РВ ДВС ПМУМЮ перераховано грошові кошти відповідно до рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29.03.2021 року.
Згідно постанови Арбузинського ВДВС ПМУМЮ виконавче провадження у справі № 467/159/21 закінчено 19.11.2021 року в зв`язку з фактичним та повним його виконанням.
Таким чином, на підставі зазначених документів судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Хлібна база № 76» та був звільнений 12.01.2020 року. В день звільнення ОСОБА_1 не була проведена виплата всіх сум, що належать йому від Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України, відтак відповідач порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення та допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки до моменту фактичного розрахунку, який відбувся 18.11.2021 року. Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.
Порядок обчислення середньої заробітної плати та розміру компенсації при трудових відносинах встановлено Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.
Абзацом 2 пункту 3 Розділу IIІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно абзацу 1, 3 пункту 2 Розділу II Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При цьому, пунктом 8 Розділу IV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом встановлено, що розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з вересня 2020 року по січень 2021 року складала 742.04 грн.
Однак, вірна кількість робочих днів за час затримки розрахунку становить не 214 днів, як вказано в позові, а 161 день (період з 30.03.2021 року (наступний день ухвалення рішення суду) по 18.11.2021 року включно (по день фактичного розрахунку). Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складатиме: 742.04 грн. х 161 робочих днів = 119468,44 грн.
Проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з кількості робочих, а не календарних днів, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року № 6-195цс14 Верховного Суду України.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.
Отже, нарахування податків та платежів до компетенції суду не належить, дані відрахування проводяться підприємством при виплаті присудженої судом суми.
Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню в розмірі 119468,44 грн.
При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн. Оскільки позов задоволено частково, згідно положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно сумі задоволених вимог в сумі 683,12 грн.
Згідно із ст. 430 УПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст 4, 6, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 119468 (сто дев`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн. 44 коп.
Стягнути з Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 683 грн. 12 коп.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем та іншими учасниками справи шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державне підприємство "Хлібна база № 76" державного агентства резерву України (, Миколаївська область, Арбузинський район, с. Кавуни, вул. Елеваторна, 10)

Суддя Арбузинського

районного суду О.М. Кірімова