Справа № 755/7587/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого - судді Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тута І.В. звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою про отриманні коштів

від 27 травня 2020 року у розмірі 260 611,88 грн, з яких 161 400,00 грн - основного боргу; 2 003,00 грн - 3 % річних; 8 344,17 грн - пеня; 8 051,91 грн - інфляційні збитки;

25 254,00 грн - 3 % від суми позики за кожен місяць прострочення; 55 558,80 грн - 3 % від сум позики за кожен місяць користування нею, та судові витрати.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 27.05.2020 року ОСОБА_2 одержав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в готівковій формі, в сумі 6 000,00 доларів США, що за курсом НБУ, встановленим станом на дату позики еквівалентно - 161 400,00 грн. За змістом розписки від 27 травня 2020 року, позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти у повному обсязі, у готівковій формі, у валюті позики (доларах США) до 27 листопада 2020 року, з оплатою 3 відсотків від суми позики за користування нею, у готівковій формі, у валюті позики (доларах США) до 27 числа кожного місяця. У разі недотримання зобов`язання встановленого борговим документом у строк до 27 листопада 2020 року позичальник зобов`язався виплатити пеню в розмірі 3 відсотків від суми позики за кожен місяць прострочення виплати. Представник позивача зазначає, що позичальник порушив взяте на себе зобов`язання та не повернув у строк до 27 листопада 2020 року ані суми позики, ані 3 відсотків від суми позики за користування нею щомісячно. З метою досудового врегулювання спору Позикодавець через свого представника звернувся до позичальника із вимогами № 03/21-1 від 02 березня 2021 року та № 03/21-2 від 24 березня 2021 року про повернення суми позики, однак, зазначені дії не дали жодного результату. Оскільки позичальник не виконав узятого на себе зобов`язання та не повернув суму позики у встановлений строк, позикодавець вимушений звернутися до суду із даним позовом про стягнення із позичальника заборгованості у загальному розмірі 260 611,88 грн, із яких: 161 400,00 грн, що станом на дату позики було еквівалентно 6 000,00 доларів США - основного боргу; 2 003,00 грн - 3 % річних; 8 344,17 грн - пеня; 8 051,91 грн - інфляційні збитки; 25 254,00 грн - 3 % від суми позики за кожен місяць прострочення; 55 558,80 грн - 3 % від суми позики за кожен місяць користування нею.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Також, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тута І.В. про забезпечення позову

24 травня 2021 року копії вказаних ухвал суду направлено учасникам справи.

Копії вказаних ухвал суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами за зареєстрованим місцем проживання відповідачем отримано не було, конверт разом з копією ухвали суду про відкриття провадження та додатками повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року відмовлено у задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тути І.В. про витребування доказів (а.с.88).

02 вересня 2021 року на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача повторно було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами, які також відповідачем не отримано та конверт разом з документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Судом встановлено, що на підставі розписки про отримання коштів від 27 травня 2020 року, ОСОБА_2 отримав у боргу від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі

6 000,00 доларів США, еквівалент у гривні на день запозичення за курсом НБУ - 161 400,00 грн, готівковим способом, з щомісячною оплатою за користування у розмірі 3% від суми позики, готівковим способом, у валюті позики, до 27-го числа кожного місяця. Цією розпискою ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані гроші в повному обсязі, готівковим способом, у валюті позики (доларах США), своєчасно до 27 листопада 2020 року. (а.с.21).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові

від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Представник позивач зверталась до відповідача з письмовими вимогами щодо сплати заборгованості (а.с. 22-24, 27-29), однак відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов`язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів.

Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц убачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Представником позивача заявлена вимога на стягнення суми боргу в гривневому еквіваленті в розмірі визначеному розпискою про отримання коштів від 27 травня

2020 року.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики у розмірі 161 400,00 грн підлягають задоволенню.

Розпискою про отримання позики від 27 травня 2020 року передбачена щомісячна оплата за користування позикою в розмірі 3% від суми позики, готівковим способом, у валюті позики, до 27-го числа кожного місяця.

Представником позивача заявлено вимогу щодо стягнення 3% від суми позики за кожен місяць користування нею за 11 місяців - з 27 червня 2020 року по 23 квітня

2021 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку, на який надається позика.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження№14-10цс18; від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18; від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 27 травня 2020 року ОСОБА_1 надав позичальнику суму позики, а останній зобов`язувалась повернути надану позику у повному обсязі

до 27 листопада 2020 року.

Таким чином, позикодавець ОСОБА_1 відповідно до статті 1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування коштами в межах погодженого сторонами строку повернення позики, тобто до 27 листопада 2020 року. Після закінчення вказаного у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Оскільки після закінчення строку дії договору позики у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування позикою за період з 28 листопада 2020 року по 23 квітня 2021 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Таким чином, правомірною вимогою позивача є стягнення з відповідача, крім суми неповернутої позики, процентів за користування позикою, які становлять 1 080,00 доларів США за період з 27 травня 2020 року по 27 листопада 2020 року включно

( 6 000,00 доларів США*3%*6).

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Як вбачається зі змісту розписки про отримання позики від 27 травня 2020 року, ОСОБА_2 зобов`язався у разі недотримання виконання зобов`язання виплатити пеню в розмірі трьох відсотків від суми позики за кожен місяць прострочення виплати.

Представником позивача заявлено вимогу щодо стягнення 3% від суми позики за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання за 5 місяців - з 27 грудня 2020 року по 23 квітня 2021 року.

За змістом розписи про отримання позики від 27 травня 2020 року позичальник зобов`язався повернути позику до 27 листопада 2020 року.

За період з 28 листопада 2020 року по 23 квітня 2021 року включно 3% від суми позики за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання становить 870,97 доларів США ((6 000,00 доларів США*3%*4 місяці)+ (6 000,00 доларів США*3%/31день*26 днів)).

За даними офіційного сайту Національного банку України офіційний курс гривні щодо іноземної валюти - долару США станом на 23 квітня 2021 року (на день проведення розрахунку представником позивача) становить 28,0642 грн за 1 одиницю валюти.

Виходячи з наведеного та положень ч. 1 ст.13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% від суми позики за кожен місяць користування нею за період з 28 травня 2020 року по

27 листопада 2020 року включно в розмірі 30 309,34 грн (1 080,00 доларів США*

28,0642 грн) та 3% від суми позики за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання за період з 28 листопада 2020 року по 23 квітня 2021 року включно в розмірі 24 443,08 грн (870,97 доларів США*28,0642 грн).

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, за змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

В даному випадку, згідно умов розписки, грошові кошти у позику були надані в іноземній валюті - доларах США, з визначенням еквіваленту у гривні, з поверненням коштів у валюті позики.

Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторона позивача на власний розсуд скористалась наданим законом правом та заявила про стягнення суми позики у визначеному розпискою еквіваленті, що не впливає на суть договору позики та погодженого сторонами зобов`язання.

Отже, вимога представника позивача, щодо стягнення інфляційних втрат суперечить чинному законодавству України, оскільки предметом письмової розписки є грошові кошти, виражені в іноземній валюті - доларах США.

З позовної заяви також убачається нарахування на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних та вимога про їх стягнення за період з 27 листопада 2020 року по 27 квітня

2021 року, в національній валюті України - гривні в сумі 2003,00 грн.

Разом з тим, положення ч.2 ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовується у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Аналогічний за змістом висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України

від 06 червня 2012 року №6-49цс12, підтримані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначений правовий висновок також міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження

№ 14-446цс18).

Крім того представник позивача не врахувала, що строк виконання основного зобов`язання настав 27 листопада 2020 року, отже три проценти річних необхідно рахувати з 28 листопада 2020 року.

Виходячи з розміру простроченої суми заборгованості, помноженої на 3% та кількості повних днів прострочення та поділених на кількість днів в році та на 100, розмір 3% річних складає - 74,47 доларів США (6 000,00 доларів США*3*151/365/100), що станом на 27 квітня 2021 року (дату на яку здійснено в позові розрахунок) еквівалентно 2 074,42 грн.

Виходячи з наведеного та положень ч. 1 ст.13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 2 003,00 грн.

Щодо вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі подвійної ставки НБУ суд зазначає наступне.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Крім того, суд звертає увагу сторони позивача, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та умовами договору передбачено розмір процентів за користування коштами та розмір пені у разі невиконання позичальником зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України пеня є одним з видів цивільно-правової відповідальності, а тому одночасне застосування декілька видів пені за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Отже в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 181,55 грн.

Сплачений позивачем судовий збір за заявою про забезпечення позову стягненню не підлягає, оскільки в задоволенні такої заяви судом відмовлено.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

За змістом ст. 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатське об`єднання має самостійний баланс, може відкривати рахунки у банках, мати печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Адвокатське об`єднання може залучати до виконання укладених об`єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об`єднання зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема,

ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті

30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

18 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Легард» укладено договір №АО-18/02/2021 про надання правничої допомоги, за яким замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику у будь-яких справах, у тому числі у тих, де замовний має процесуальний статус позивача, відповідача та третьої особи. Надання правової допомоги полягає в комплексному супроводі справ на стадії досудового врегулювання, а також в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, що включає в себе підготовку всіх необхідних для захисту прав та інтересів замовника процесуальних документів та вчинення необхідних процесуальних дій. Перелік послуг, їх вартість, порядок розрахунків та інші аспекти виконання договору визначаються Додатком №1 до Договору та в окремих додатках та Додаткових угодах до даного Договору. (а.с. 32)

Також, 18 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Легард» погоджено порядок виконання договору, що є додатком №1 до договору №АО-18/02/2021 про надання правничої допомоги від 18 лютого 2021 року (а.с. 33-38)

Однак ані зі змісту договору, ані зі змісту порядку виконання договору не вбачається в межах якого позову (справи) надавались дані послуги.

Згідно п.5.1., 5.2., 5.3 порядку виконання договору визначено, що ціна цього договору становить суму вартості послуг та додаткових витрат виконавця, наданих останнім та сплачених замовником протягом строку дії договору. Плата за юридичні послуги визначаються на підставі фактично наданих замовнику юридичних послуг що, відображаються у акті прийому - передачі. Замовник зобов`язується також оплатити (компенсувати) документально підтверджені додаткові витрати виконавця, пов`язані з наданням послуг за договором. Зокрема, під даними витратами слід розуміти, але не виключно, збори та мита, обов`язкові платежі, поштові та інші витрати (до яких включаються послуги нотаріуса, кур`єра, перекладу документів, у тому числі і тих, що є результатом роботи виконавця), які понесені виконавцем для виконання замовлення.

Вартість послуг та додаткові витрати виконавця сплачуються замовником у безготівковій формі у національній грошовій валюті - гривні на розрахунковий рахунок виконавця протягом трьох календарних днів з моменту підписання Акту прийому-передачі та наданого рахунку фактури (п.5.5. порядку виконання договору).

Отже, договором про надання правової допомоги та додатком до нього - порядком виконання договору не передбачено розмір та/або порядок обчислення адвокатського гонорару, що позбавляє можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо його розміру.

На підставі вищевказаного договору, адвокатським об`єднанням «Легард» 27 квітня 2021 року видано Ордер серії АР №1045657 на надання правової допомоги адвокатом Тутою І.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №001939

від 04 грудня 2018 року). (а.с.42)

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі №922/1163/18, від 19 листопада 2019 року в справі №5023/5587/12, від 12 серпня 2020 року в справі №916/2598/19, від 27 серпня 2020 року в справі №873/2/20, від 07 вересня 2020 року в справі №910/4201/19 та від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19.

При цьому суд враховує, що договір про надання правової допомоги укладається між двома суб`єктами - адвокатом та його клієнтом, однак, у випадках встановлених Цивільним процесуальним кодексом, на його підставі можуть виникнути права та обов`язки у особи, яка не є стороною цього договору та на яку судом буде покладено обов`язок щодо їх відшкодування.

Зважаючи на зазначене, Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в статтях 137, 141, встановлено повноваження суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмови у їх відшкодуванні, залишення без розгляду заяви про їх відшкодування тощо.

Додатково суд звертає увагу, що особа, яка надає правничу допомогу у справі є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, склала кваліфікаційний іспит, підтвердивши теоретичні знання у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, високий рівень практичних навичок та умінь у застосуванні закону.

Таким чином, укладаючи договір про надання правової допомоги, адвокат не тільки обізнаний про порядок, умови та особливості укладення договору про надання правової допомоги, правові наслідки пов`язані з його виконанням, а також розподілом витрат на професійну правничу допомогу між сторонами за результатами розгляду справи, а й повинен забезпечувати допомогу клієнту щодо отримання відшкодування витрат понесених ним у зв`язку з судовим розглядом справ (в тому числі щодо формування тексту договору, погодження розміру витрат (вартості робіт), підтвердження їх первинними документами тощо.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт.

Детального опису робіт (наданих послуг) матеріали справи не містять.

В долученому до позову розрахунку судових витрат вказана сума витрат на правничу допомогу - 19600,00 грн та зазначено, що документи, що підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що буде сплачена позивачем, а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом будуть долучені до матеріалів справи до закінчення судових дебатів. (а.с.47)

Як убачається з квитанції №14 від 25 лютого 2021 року та фіскального чеку

від 14 квітня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок АО «Легард» за рахунками фактури №18/02/2021-1 від 18 лютого 2021 року та №18/02/2021-1 від 09 квітня 2021 року кошти в розмірі 2 800,00 грн та 5 600,00 грн відповідно (а.с. 43-46) - за надання правничої допомоги на підставі договору про надання правової допомоги №АО-18/02/2021 від 18 лютого 2021 року.

Як вже зазначалось вище, згідно додатку до договору плата за юридичні послуги визначаються на підставі фактично наданих замовнику юридичних послуг що, відображаються у акті прийому - передачі.

31 січня 2022 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та відшкодування судових витрат, у тому числі 19600,00 грн витрат на правничу допомогу.

До вказаного клопотання представником позивача долучено дублікат квитанції від 21 червня 2021 року, за якою ОСОБА_1 сплатив на рахунок АО «Легард» за рахунком №18/02/2021-1 від 17 червня 2021 року згідно договору про надання правової допомоги №АО-18/02/2021 від 18 лютого 2021 року кошти в розмірі 5 600,00 грн.

Також до клопотання долучено копію акту № АО-18/02/2021-3 прийму-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 18 лютого 2021 року, підписаного 21 січня 2022 року між АО «Сирко та партнери» та ОСОБА_1 , відповідно до якого згідно договору про надання правової допомоги було надано комплекс юридичних послуг: моніторинг руху справи в суді; виїзд до суду для отримання інформації щодо стану розгляду справи та отримання процесуальних документів від суду; підготовка клопотання про пришвидшення розгляду справи; підготовка документів для підтвердження витрат на правничу допомогу; підготовка, формування та направлення клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи; підготовка, формування та направлення заяви про видачу копії судового рішення, що набрало законної сили та виконавчого листа, в якому вказана кількість витраченого робочого часу без конкретизації вартості кожної послуги. Зазначена загальна вартість послуг - 5 600,00 грн. З відміткою, що оплата буде здійснена у безготівковій формі після ухвалення остаточного рішення у справі.

Разом з тим, в акті не зазначено в межах якої саме справи було надано комплекс юридичних послуг, а вказана в акті сума не може вважатися фіксованим розміром гонорару адвоката, оскільки акт містить визначення кількості робочого часу, що передбачає погодинну оплату.

Також долучено копію акту № АО-18/02/2021-2 прийму-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 18 лютого 2021 року, підписаного 08 липня 2021 року між АО «Легард» та ОСОБА_1 , відповідно до якого згідно договору про надання правової допомоги було надано комплекс юридичних послуг: підготовка, формування та направлення 10 адвокатських запитів; підготовка, формування та направлення клопотання про витребування доказів, в якому також вказана кількість витраченого робочого часу без конкретизації вартості кожної послуги. Зазначена загальна вартість послуг - 5 600,00 грн. З відміткою, що оплата була здійснена у безготівковій формі 21 червня 2021 року в сумі 5 600,00 грн.

Проте, у задоволенні клопотання про витребування доказів, до якого долучені адвокатські запити (а.с. 60-72), зазначені в акті прийму-передачі наданих послуг

від 08 липня 2021 року, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року відмовлено (а.с. 88).

Отже зазначені витрати ОСОБА_1 на правову допомогу відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд також звертає увагу, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18.

Адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд, оцінюючи обґрунтованість заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу, яка вказана стороною позивача в сумі 19600,00 грн, без визначення умовами договору та додатком до нього, а також іншими поданими документами, порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата) та його розміру, без наведення розрахунку таких витрат, враховуючи відсутність в жодному з наданих документів посилань на надання правничої допомоги саме при розгляді даної справи, проте зважаючи на наявність документального підтвердження здійснення позивачем фактичної оплати за правничу допомогу за договором, виходячи з критеріїв реальності та співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена представником позивача сума є надмірною.

Також слід зазначити, що матеріали справи не містять визначеної ч. 8 ст. 141 ЦПК України заяви щодо подання доказів на підтвердження розміру витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Враховуючи викладене, а також те, що позов задоволено частково, а заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, суд використовуючи свої дискреційні повноваження за відсутності у тексті договору, додатку до нього та інших документах порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, виходячи також з конкретних обставин справи та інших доказів, наданих адвокатом, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 1500,00 грн.

На підставі викладеного, статтями 16, 525, 526, 530, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81,89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , соціальний заклад) про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 травня 2020 року в розмірі 161 400,00 грн, 3% від суми позики за кожен місяць користування позикою за період

з 28 травня 2020 року по 27 листопада 2020 року включно - 30 309,34 грн, 3% від суми позики за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання (пеня) за період з 28 листопада 2020 року по 23 квітня 2021 року включно - 24 443,08 грн та 3% річних (ч.2

ст. 625 ЦК України) з 28 листопада 2020 року по 27 квітня 2021 року - 2 003,00 грн, судові витрати по сплаті судового збору - 2 181,55 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: