КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/381/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Бабич Н.Д., ухвалене в м. Київ 06 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та особою з інвалідністю 3 групи з дитинства. В належній йому квартирі також зареєстровані відповідачі, які по факту там не проживають більше півтора року, а відтак він змушений сплачувати вартість нарахованих на них комунальних послуг.

На підставі вищевикладеного просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням та зняти їх з місця реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року позов задоволено частково, визнано відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , в решті позову відмовлено.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просили скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року в частині визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та ухвалити в даній частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Посилалися на те, що свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачі зареєстровані за даною адресою, але там не проживають більше півтора року, у відповіді на відзив претензії позивача зводяться до несплати комунальних послуг відповідачами.

Наголошували, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 змогли потрапити до квартири з дозволу позивача лише на початку жовтня 2021 року, і суд не надав цьому жодної оцінки.

Судом встановлено, що позивач чинив перешкоди в користуванні квартирою, змінивши замки, в тому числі на поштовій скриньці, унеможливив доступ відповідачів до доступу до комунальних рахунків, які вони раніше одержували з поштової скриньки, однак суд невірно встановив, що витрати по утриманню квартири (сплаті комунальних платежі) несла лише відповідач ОСОБА_5 . Суду надавались пояснення всіма сторонами, що до заміни замків позивачем ОСОБА_5 приходила до квартири і передавала позивачу (або залишала в разі його відсутності) кошти на сплати комунальних послуг. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також весь час несли витрати по утриманню житла, а приносила кошти ОСОБА_5 , оскільки інші відповідачі мають конфліктні відносини з позивачем, який це не заперечував.

Зазначали, що після звернення з позовом до суду позивач додав до нього копії квитанцій про сплату комунальних послуг за період, коли відповідачі не мали доступу до цих рахунків. Отримавши дану інформацію, відповідачі одразу компенсували позивачу ці витрати шляхом грошових переказів на його ім`я, що свідчить про зацікавленість та інтерес до цього житла, проте судом не було надано відповідної оцінки з цього приводу. Внаслідок цього суд невірно дійшов висновку про неповажність причин відсутності відповідачів понад встановлені житловим законодавством строки в житловому приміщенні, втрату інтересу до житла і визнання відповідачів особами, які втратили право користування житловим приміщенням.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вище вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що на а. с. 12 наявна копія ордеру № 15 від 28 січня 1987 року на ім`я ОСОБА_4 , якому дозволяється зайняти в м. Києві квартиру АДРЕСА_1 , сім`я складається з однієї особи.Квартира за вказаною адресою не приватизована, складається з однієї кімнати пл. 16,0 кв.м.

За адресою АДРЕСА_2 зареєстровані і проживають: позивач ОСОБА_4 - з 10 лютого 1987 року по теперішній час (а. с. 9), відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - з 29 вересня 1987 року по теперішній час, ОСОБА_2 - з 05 березня 1991 року по теперішній час (а. с. 17 - 19, 101).

На а. с. 13 - 14 наявна копія довідки та пенсійного посвідчення, згідно яких ОСОБА_4 є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства.

11 вересня 2020 року, майстром ЖЕД № 7 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» складено акт на підставі заяви ОСОБА_4 , про те, що ним була обстежена квартира за вказаною адресою на предмет проживання в ній ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; під час обстеження зазначених осіб в квартирі виявлено не було, зі слів сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначеного як двірник, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в квартирі в АДРЕСА_2 протягом останніх 12 місяців не проживали (а. с. 94).

На а. с. 68 - 73 наявні копії рахунків-повідомлень за комунальні послуги та квитанцій за 2021 рік.

На а. с. 87, 91 наявні копії заяви ОСОБА_2 на ім`я Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій він просив роз`яснити порядок та можливість оформлення особового рахунку на кожного члена сім`ї для зручності здійснення комунальних платежів із відповіддю на заяву від 21 травня 2021 року, згідно якої звернення переадресовано для розгляду в межах компетенції до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

На а. с. 117 наявна копія листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 09 червня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 у відповідь на його заяву, про порядок внесення змін до договору найму і укладення окремих договорів найму з кожним співмешканцем квартири.

На а. с. 107 наявна роздруківка смс-повідомлення Укрпошти про виплату 05 серпня 2021 року поштового переказу від 14 червня 2021 року на суму 4876 грн.

На а. с. 108 - 110 наявні копії фіскальних чеків Укрпошти від 01 вересня 2021 року про здійснення поштового переказу ОСОБА_2 в сумі по 1500 грн. на ім`я ОСОБА_4 з призначенням платежу компенсація за оплату комунальних послуг за липень, серпень.

На а. с. 134 - 135 наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , згідно яких відомості щодо реєстрації за ними права власності на нерухоме майно відсутні.

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 є колишньою дружиною ОСОБА_4 , перебувала з ним у шлюбі з 06 червня 1987 року по 29 серпня 2000 року (а. с. 136 - 137), 12 грудня 2017 року зареєструвала шлюб з іншою особою ОСОБА_9 (а. с. 130), не проживає в спірній квартирі з квітня 2019 року.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 , в судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції пояснив, що не проживає в спірній квартирі з 2005 року, залишив місце проживання добровільно та проживає в орендованій квартирі, площа спірної квартири не дозволяла проживання в ній чотирьом особам, погоджувався, що з позивачем у нього були конфліктні відносини, позивач не завжди відчиняв йому двері, коли він приходив провідувати ОСОБА_5 в період її проживання в спірній квартирі, або міг створити конфліктну ситуацію у їх присутності. Зазначив, що робив внесок в утримання спірної квартири, передаючи ОСОБА_5 кошти на комунальні послуги, а також на ремонт квартири після пожежі. Визнавав, що речі повсякденного користування, належні йому, в квартирі відсутні, і там залишилися лише речі, які мають для нього пам`ятну цінність.

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не проживає в спірній квартирі з 2011 року. Пояснив, що стосунки з ОСОБА_4 у нього складні, йому було психологічно важко проживати з ним, він приїжджав у гості до матері. На даний час проживає у власній квартирі в м. Броварах, ОСОБА_5 проживає з ним. Пояснив, що на час проживання матері з батьком здійснював переказ за комунальні послуги, те саме робив і брат, і вона сплачувала ѕ їх вартості.

Позивачем в судовому засіданні визнано, що в травні 2019 року ним змінено замки на вхідних дверях, оскільки він мав побоювання, що ОСОБА_5 викраде речі з квартири, і що відносини, які склалися у нього з відповідачами, а також площа квартири не дозволяють спільного проживання з ними.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в частині вимог до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 добровільно залишив спірне житлове приміщення в 2005 році і проживає окремо, а відповідач ОСОБА_2 добровільно залишив спірне житлове приміщення в 2011 році, проживає окремо, і відповідачі в судовому засіданні підтвердили факт непроживання в спірній квартирі протягом тривалого часу, пояснивши це неможливістю проживання в квартирі з батьками через малу житлову площу та відносини з батьками.

Апеляційний суд не може погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній особі право на повагу до її житла.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК УРСР.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Згідно із положеннями частини першої статті 71, статтею 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Судом першої інстанції наведених вимог закону і правових висновків Верховного Суду враховано не було і не надано належної оцінки тому, що непроживання в спірній квартирі відповідачів ОСОБА_1 з 2005 року, а ОСОБА_2 з 2011 року пояснювалось ними конфліктними відносинами з позивачем і неможливістю спільного проживання в однокімнатній квартирі з жилою площею 16,0 кв.м.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 47 ЖК УРСР, якою врегульовано надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, і вважає доводи відповідачів обґрунтованими.

Апеляційним судом враховується, що позивач в судовому засіданні визнав наявність конфліктних відносин з відповідачами і вважав неможливим спільне проживання з ними, що також не було оцінено судом першої інстанції.

Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки ні аргументації мети, яку позивач переслідував, подавши позов про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті, в той час як обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи, відтак рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний позов по суті, апеляційний суд виходить із того, що позивач і відповідачі в справі, які є сином позивача та членом сім`ї колишньої дружини позивача, перебувають з позивачем у конфліктних відносинах, а житлова площа спірної квартири становить лише 16,0 кв.м. при передбаченій законом нормі житлової площі 13,65 кв.м. на одну особу, що унеможливлює спільне проживання в ній чотирьох осіб, та приходить до висновку про поважність причин відсутності відповідачів в спірній квартирі понад шість місяців.

Апеляційний суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на користування житлом. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Враховуючи доводи ОСОБА_4 в позові щодо самостійного несення тягаря по утриманню квартири, оцінюючи пропорційність втрати відповідачами права користування житлом переслідуваній меті позивача, апеляційний суд враховує, що позивач не позбавлений можливості стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідну частину його витрат відповідно до вимог ст. 544 ЦК України, що в даному випадку буде ефективним та пропорційним способом захисту прав позивача як користувача квартири, а наявність заборгованості у відповідачів не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням у розумінні статей 71, 72 ЖК УРСР, оскільки не свідчить про втрату інтересу відповідачів до спірного житла.

Інших підстав позову ОСОБА_4 заявлено не було.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача ОСОБА_1 у власності іншого житла, і що обидва відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечують проти зняття їх з реєстраційного обліку в спірній квартири, продовжуючи вважати її своїм житлом, згодні приймати участь в утриманні квартири, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про поштові перекази, якими відповідачі після пред`явлення позову частково компенсували ОСОБА_4 оплату комунальних послуг, апеляційний суд приходить до висновку, що їх право на спірне майно має бути захищено, оскільки визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не буде вважатися справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи і не відповідатиме критеріям дотримання справедливого балансу обох сторін відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи з недоведеності позивачем факту відсутності відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, та, встановивши, що між сторонами існують конфліктні відносини з приводу користування нею й відповідачі позбавлені можливості проживати за місцем реєстрації та не втрачали інтерес до цього житла, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання їх такими, що в силу положень статей 71, 72 ЖК Української РСР втратили право користування спірним житловим приміщенням.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про відмову в позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідачів понесені ними судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 630,75 грн. на користь кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року скасувати в частині визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на користь кожного 630,75 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.