П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 382/1550/21

Провадження: № 22-ц/824/4222/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 09 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Кисіль О.А.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії», про встановлення факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, обґрунтовуючи її тим, що він отримав в Україні посвідку на постійне проживання. З 2016 року між ним та заінтересованою особою на території Російської Федерації існує спір. Зазначив, що, на його думку, заінтересована особа нехтує вимогами російського законодавства та нормами міжнародного права, чим порушує його права. Посилаючись на ч. 5 ст. 55 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 20 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», стверджував, що ПАТ «Сбербанк Росії» є суб`єктом господарювання та здійснює господарську діяльність на території України, а тому володіє майном на території України (статутний капітал, акції, прибуток тощо), на яке можна накласти стягнення. З метою захисту своїх порушених прав в судах на території України просив встановити факт, що ПАТ «Сбербанк Росії» здійснює господарську діяльність на території України, володіє майном на території України, на яке можна накласти стягнення, а також факт, що ПАТ «Сбербанк Росії» є вищим органом управління АТ «Сбербанк».

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 09 грудня 2021 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Мисляковський Д.С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково посилається на ст. 1 Мінської Конвенції при визначенні підсудності даної заяви, оскільки згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Також зазначив, що висновок суду про те, що відповідно до ст. 293 ЦПК України вказані факти не встановлюються, не відповідають в повній мірі вимогам закону, а саме ч. 2 ст. 315 ЦПК України, згідно якої у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Висновок суду першої інстанції про те, що вимоги заяви стосуються господарської юрисдикції, також є помилковими, оскільки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 у справі №910/7674/18, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 зазначено, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Також стверджував, що судом першої інстанції було проявлено надмірний формалізм та обмежено його в доступі до суду та до захисту його прав і свобод, оскільки відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарги, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні адвокат Мисляковський Д.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу с підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Вислухавши представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а факти, які просить встановити заявник, не підлягають встановленню відповідно до положень статті 293 ЦПК України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 2 ст. 3 ЦПК України, правила підсудності, що передбачені міжнародними договорами, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права.

Згідно зі статтею 497 ЦПКУкраїни підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» (надалі - Закон) передбачено, що якщо міжнародним договором передбачені інші правила, ніж встановлені Законом, то застосовуються правила міжнародного договору;

Міжнародним договором, що регулює правові відносини між Російською Федерацією та Україною є Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94 - ВР (надалі - Мінська Конвенція), в якій чітко визначені правила визначення підсудності за участю громадян та юридичних осіб Договірних Сторін.

Відповідно до ч.1 ст.20 Мінської Конвенції, позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території яких знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філіал.

Отже, суд першої інстанції помилково вважав, що для визначення підсудності спору необхідно застосовувати інше правило ст.1 Мінської Конвенції.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч.4 ст.315 ЦПК України).

Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), в якій вирішувалося питання про зобов`язання енергетичної компанії прийняти виконання договору, зазначено, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Отже, висновок суду про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства є помилковим.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладене, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Яготинського районного суду Київської області від 09 грудня 2021 року з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України,суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 09 грудня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова