Справа № 357/70/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області, третя особа: директор Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області Кіккас Віктор Едгардович про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та відшкодування заробітку за час незаконного відсторонення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд визнати незаконним і скасувати Наказ відповідача про відсторонення його від роботи, поновити на роботі та зобов`язати відповідача виплатити позивачу заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

І. Позиція сторін у справі.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що з 10.06.2015 року він працює на посаді головного спеціаліста відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги в Регіональному Центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області. У листопаді 2021 року керівник установи його повідомив про необхідність провести профілактичне щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 та повідомив, що в разі відмови від такого щеплення, позивач буде відсторонений від роботи. При цьому, позивач зазначає, що ані в колективному трудовому договорі, ані в посадовій інструкції, ані в іншому документі, підписаному між ним та відповідачем, такого зобов`язання з його сторони немає. ОСОБА_1 вважає такі дії відповідача по відстороненню від роботи протизаконними та такими, що обмежують його права, як працівника щодо повноцінної роботи. 06 грудня 2021 року відповідач вручив позивачу наказ № 12 про відсторонення з 09.12.2021р. його від роботи з підстави повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 29.11.2021 року.

В судовому засіданні позивач підтримав уточнені свої позовні вимоги та додатково зазначив, що на прикінці листопада 2021 року його, дійсно, попередили про необхідність звернутись до лікаря і провести профілактичне щеплення від хвороби COVID-19, або ж надати докази наявності протипоказань від вакцинації, та попередили про наслідки відмови від такого щеплення. Позивач заперечував дії щодо щеплення та 06.12.2021 року він не надав відповідної довідки про щеплення і з 09.12.2021 року ОСОБА_1 відсторонили від роботи. Позивач вважає, що даний наказ підлягає скасуванню, оскільки він є незаконним і таким, що грубо порушує його трудові права. Зазначив, що ні постановою КМУ №1096, ні наказом МОЗ № 2153, ні Законом «Про захист населення від інфекційних хвороб», ні трудовим законодавством, ні його посадовою інструкцією не встановлено обов`язку проходження працівниками Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, законних підстав для відсторонення його від роботи даними нормативними актами не передбачено. Позивач неодноразово повідомляв, як керівництву Центру де працює, так і в судовому засіданні пояснив, що відмовляється робити щеплення від хвороби COVID-19, оскільки таке щеплення не є обов`язковим, як таким, що проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомеліту, правця, туберкульозу, які є обов`язковими і включаються до Календаря щеплень, чітко визначені Законом. Позивач зазначає, що виключно ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», встановлюється перелік обов`язкових щеплень, та даним законом щеплення від COVID-19 не встановлено, як обов`язкове. Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачено щеплення від короновірусної хвороби. Позивач зазначив, що не бажає брати участь в експериментах та робити щеплення від COVID-19. Позивач вважає, що незалежно від проведення щеплення від COVID-19, будь-яка особа може бути носієм збудника короновірусної хвороби та інфікувати оточуючих. За таких обставин є неприпустимим співставлення конституційних прав окремої людини з інтересами суспільства.

Крім того, сторона позивача зазначила, що був порушений порядок відсторонення ОСОБА_1 від роботи, оскільки медичний працівник не обстежував позивача і не відбирав у нього відмову від щеплення, роботодавець не склав акту про відмову позивача робити щеплення. Ткож, представник позивача адвокат Тилик Т.М., в судовому засіданні зазначив, що не встановлено порядку та термінів проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом та позивач має право відмовитися від таких щеплень, а тому, є всі підстави скасувати наказ №12 від 06.12.2021р. про відсторонення позивача від роботи та поновити на роботі, виплативши заробітну плату за час відсторонення від роботи.

Представник відповідача, директор Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області Кіккас В.Е., заперечуючи позовні вимоги, вказав, що ОСОБА_1 було правомірно відсторонено від роботи. Позивача було під підпис повідомлено про те, що відповідно до вимог постанови КМ України від 09.12.2020р. №1236 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 передбачене обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. В зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 документів, визначених законодавством щодо проходження щеплення від COVID-19, та немаючи протипоказань до такого щеплення, 06.12.2021р. керівником Центру було видано наказ про відсторонення його від роботи з 09.12.2021р. Позивач був ознайомлений з цим наказом. Представник відповідача, також, зазначив, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників становитиме негативні наслідки, оскільки порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-епідеміологічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби і інфекційними хворобами, керівника Центру може бути притягнено до адімінстративної відповідальності. Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію послався на Наказ МОЗ України від 04.10.2021р. за № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням; на доручення Міністра юстиції України №610/1/48-21 від 17.11.2021р відповідно до якого слід відстороняти від роботи осіб, які відмовляються або ухиляються від проходження щеплення від COVID-19. Таким чином, вимога про обов`язкове профілактичне щеплення позивача проти COVID-19 є законною та такою що ґрунтується на діючому законодавстві. Представник відповідача, обґрунтовуючи свою позицію, послався на практику ЄСПЛ (рішення по справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки, заява №47621/13).

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

12.01.2022 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження в даній справі в порядку спрощеного провадження (а.с.35).

26.01.2022 року позивач подав суду докази по справі (а.с. 40-51).

28.01.2022 року позивач напарвив суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.54).

08.02.2022 року позивач подав докази до справи (графік чергувань) (а.с.56).

10.02.2022 року відповідач подав письмово викладені пояснення по справі та докази (а.с.61-84).

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10.06.2015 року працює на посаді головного юриста відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області (а.с.27,17,5-8).

Судом встановлено, що 29.11.2021 року позивачу було вручено повідомлення за підписом директора Центру В.Е.Кіккаса про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. З посиланням на наказ МОЗ від 04.10.2021р. №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», в ред.Наказу МОЗ від 01.11.2021 р. № 1452/37074, який набрав чинності 09.12.2021р.; Доручення Міністра юстиції України від 17.11.2021р. №610/1/48-21, Доручення Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.11.2021р. №001/05.1/15/2369, відповідач просив ОСОБА_1 до 07.12.2021 року надати документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ від 16.09.2011року №595. ОСОБА_1 , також було попереджено, якщо до 07.12.2021 року він не надасть жодного із зазначених документів, то з 09.12.2021 року його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та період його відсторонення від роботи не увійде до страхового стажу для призначення пенсії і оплати тимчасової непрацездатності, та не увійде до стажу, що дає право на щорічну відпустку ( а.с.13).

Судом встановлено, що медичний працівник не складав Акту у присутності позивача, свідків про відмову позивача надати роботодавцю відповідні документи про вакцинацію. Позивач усно висловив свою позицію, що вакцинація від COVID-19 не входить до переліку обов`язкових вакцин, а в добровільному порядку він не бажає робити щеплення. Таку ж позицію позивач висловив в судовому засіданні та підтвердив, що станом на 09.12.2021 року він не надав і відмовився надати довідку в підтвердження профілактичного щеплення від COVID-19, та не має довідки про абсолютні протипоказання від такого щеплення.

Встановлено, що 06.12.2021 року директор Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області видав наказ № 12, яким ОСОБА_1 був відсторонений від роботи з 09.12.2021 року у зв`язку з відсутністю в нього обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати. Підставою для видання цього наказу слугувало повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 29.11.2021року (а.с.12).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до таких висновків.

Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно ч. З та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналогічні норми містяться в п. З р. І та п. 4 р. IV Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року.

Тобто, Закон чітко визначив, що за епідемічними показниками повноваження на прийняття рішення про обов`язкове щеплення належать санітарному лікарю, а відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» МОЗ України має право лише на встановлення переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, а не встановлення обов`язкових щеплень як таких.

Відповідно до п. 1 р. І Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, Календар профілактичних щеплень в Україні - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз.

Тобто, єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, а МОЗ України відповідно за ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» може встановити перелік професій чи виробництв.

В свою чергу, розділом 4 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України №595 від 16.09.2011 року, визначено перелік обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, до якого входять щеплення від таких захворювань: дифтерії, правця, гепатиту А, поліомієліту, кору, епідемічного паротиту, краснухи, менінгококової інфекції, гепатиту В, сибірської виразки, вітряної віспи, кашлюку.

Тобто, на час відсторонення позивача від роботи, Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачав щеплення від короновірусної хвороби.

Також, відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Наказом МОЗ від 04.10.2021р. №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 р. за № 1306/36928, в редакції Наказу МОЗ від 01.11.2021 р. № 2393, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.11.2021р. за 1452/37074, було затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зокрема, доповнено Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту: Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача ОСОБА_1 у наказі № 12 від 06.12.2021р. стало посилання на повідомлення працівника про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. При відстороненні позивача від роботи, роботодавець керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.11.2021р. №2153, в ред. наказу МОЗ від 01.11.2021р. за №2393, дорученням Міністра юстиції України від 17.11.2021р. та дорученням Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.11.2021р.

При цьому, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження такої відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Враховуючи наведене, посилання відповідача у наказі № 12 від 06.12.2021р., як на підставу для відсторонення позивача від роботи - на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 29.11.2021р., є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III.

Оскаржуваний Наказ № 12 від 06.12.2021р. про відсторонення ОСОБА_1 від виконання роботи не містить відомостей про медичний огляд позивача та відібране у нього лікарем відповідне письмове підтвердження.

Відповідач виніс наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує, у встановленому Законом порядку (процедурі), юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Крім того, доручення Міністра юстиції України від 17.11.2021р. та доручення Координаційного центру з надання правової допомоги від 23.11.2021року не можуть слугувати підставою для відсторонення особи від роботи.

Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні.

Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 р. (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо.

Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За таких обставин, вимога відповідача до ОСОБА_1 надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є порушенням вимог статті 19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до його приватного життя.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Щодо практики ЄСПЛ на яку послався представник відповідапча у справі, то слід зазначити, що у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» Vavfiika and Others z the Czech Republic [GC], заява 3 47621/13 і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другої цієї статті тобто встановити:

-чи є втручання виправданим «відповідно до закону»;

-чи має воно на меті законні цілі;

-чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на

національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно

доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення

від 15 листопада 2016 року у справі «Дубська і Крейзова проти Чеської

Республіки» Dubskd and Krejzovd к /Ле Czech Republic /ВС*/ заяви № 28859/11 і

28473/12)).

А в даному випадку, в національному законодавстві не достатньо чітко та не послідовно сформовані правові норми з приводу обов`язку вакцинації від COVID-19, оскільки існує перелік професій котрі підлягають обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, але накази про початок обов`язкової вакцинації та наказ про внесення змін до календаря щеплень в частині включення до числа ОБОВ`ЯЗКОВИХ щеплень гострої респіраторної хвороби COVID-19, фактично відсутні.

Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі, то суд звертає увагу, що позивача не було звільнено з роботи, а лише відсторонено. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються. Працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків, але тут не йдеться про звільнення з роботи, а тому позовна вимога про поновлення на роботі, в даному випадку, не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Також, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача Регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області виплатити на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 09.12.2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Отже, з огляду наведеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та слід визнати незаконним та скасувати Наказ №12 від 06.12.2021 року, виданий директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача середня заробітня плата за час вимушеного прогулу, з часу відсторонення 09.12.2021 року до часу фактичного виконання рішення в даній справі.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ст. 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача на користь держави у сумі 908 грн.

На підставі Конституції України, Кодексу законів про працю України, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ЗУ «Про інформацію», керуючись ст.ст. 12-13,81, 263-265,354 ЦПК України, суд, -національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватновід 15 листопада 2016 року у справі «Дубська і Крейзова проти ЧеськоїА в даному випадку, в національному законодавстві не достатньо чітко та не послідовно сформовані правові норми з приводу обов`язку вакцинації від COVID-19, оскільки існує перелік професій котрі підлягають обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, але накази про початок обов`язкової вакцинації та наказ про внесення змін до календаря щеплень в частині включення до числа ОБОВ`ЯЗКОВИХ щеплень гострої респіраторної хвороби COVID-19, фактично відсутні.

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ №12 від 06.12.2021 року, виданий директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 09 грудня 2021 року до часу фактичного виконання цього судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Стягнути з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн.00 коп.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 15.02.2022 року.

СуддяО. Я. Ярмола