Суддя Попова В. О.
Справа № 644/5782/21
Провадження № 2/644/1656/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 лютого 2022 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Попової В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Луценко К.Ю,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з вищезазначеним позовом.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі за вищевказаною адресою зареєстровані: він, ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_1 та його син - ОСОБА_2 . Однак, відповідач ОСОБА_2 в даній квартирі не проживає більш ніж один рік; комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей його в квартирі не має і в загалі квартирою не цікавиться. Також позивач зазначив, що перешкод у користуванні приміщенням відповідачу ні він, ні члени сім`ї не чинили. Оскільки факт реєстрації відповідача порушує його права на вільне розпорядження і користування майном, а саме позбавляє можливості оформити субсидію, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягав на своїх позовних вимогах, просив задовольнити. Через канцелярію суду надав заяву, в якій просить розгляд справи закінчити у його відсутність; не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 30.09.2021, 19.10.2021, 30.11.2021, 27.01.2022, 08.02.2022 не з`явився, повідомлявся про день, час та місце судового засідання належним чином шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, яке вказано в позовній заяві та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причини неявки суду невідомі.

Зі змісту п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України вбачається, що повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відомості про дати та час судових засідань знаходяться у вільному доступі на офіційному сайті Судової влади за адресою в мережі Інтернет https://court.gov.ua/fair/ та сайті Орджонікідзевського районного суду м. Харкова.

Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст.ст. 280-282 ЦПК України за відсутності відповідача, повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не скористався правом подати відзив проти позову, а позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної у місті Харкові ради від 18.12.2007 № 225/12. Цей факт також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.08.2008, в якому зазначено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності / б/н/ 04.07.2008 / Фрунзенська у м.Харкові рада, форма власності приватна, частка 1/1; (а.с. 5) та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.07.2008 (а.с. 6).

Крім того, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.10.2021, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 ; підставі для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, б/н, 04.07.2008, Фрунзенська районна у м.Харкові рада (а.с.23).

Набуття права власності за позивачем та його реєстрація на час розгляду справи неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані.

З пояснень допитаної в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 більш ніж рік не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , його особистих речей в спірній квартирі не має, перешкод у користуванні йому ніхто не чинив.

Згідно відповіді з Відділу поліції № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області № 7355/119-66/01/16 від 08.12.2021 на запит суду, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , по факту порушення своїх житлових прав до ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області впродовж останніх трьох років не звертався; в розшуку за базами МВС не значиться (а.с. 38).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц; провадження № 61-25371св18; Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду справа № 702/101/18; провадження № 61-42856св18 від 14.08.2019).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Окрім того, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За таких обставин суд вбачає, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації та вже понад рік не користуються цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача. ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача. Договір найму житла між власником квартири та відповідачем відсутній.

Підсумовуючи вищевикладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку щодо існування правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та обставини справи підтверджені достовірними та допустимими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

В зв`язку з повним задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені позивачем судові витрати, а саме сплачений судовий збір - в розмірі 908 грн, який підтверджений квитанцією про його сплату від 22.06.2021.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-82, 141,263-266 , 268, 273, 280-283 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду-якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення (заочне) складено 08.02.2022. Повний текст рішення (заочне) складено 10.02.2022.

Суддя: В.О.Попова