КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 759/21276/21

провадження № 22-ц/824/1428/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року у складі судді Шум Л.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , розірвати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 07 березня 2017 року. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 .

З кінця серпня 2020 року відповідач разом з неповнолітньою донькою покинула місце спільного проживання по АДРЕСА_1 та відтоді сторони проживають окремо.

Посилався на те, що сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, не мають спільних інтересів та взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя. З відповідачем спільного господарства не ведуть.

Вважав, що його з відповідачкою шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, у зв`язку з чим наполягав на його розірванні та примирення не бажав.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07 березня 2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 361, розірвано.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 22 листопада 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить мотивувальну частину оскаржуваного рішення змінити, виключити з абзацу 9 наступне: «сторони з серпня 2020 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити дату припинення шлюбних відносин з 20 березня 2021 року, зазначивши, що саме з 20 березня 2021 року сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Уважає, що відповідача позбавили фактично доступу до правосуддя, не дали змоги пред`явити та висловити свою позицію та надати докази, що призвело до неправильного встановлення судом обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а також до помилок, що свідчить про поспіх та формальне відношення до розгляду.

Зауважує, що суд першої інстанції ухвалив рішення вже на наступний день, не дочекавшись отримання поштової кореспонденції, яку відповідач направила з відзивом на позовну заяву, адже встановлені судовим рішенням факти, в тому числі щодо дати припинення шлюбних відносин, не відповідають дійсності.

Стверджує, що всі надані нею докази повністю спростовують доводи позивача, що вони почали проживати окремо у серпні 2020 року, адже після цього вони ще жили 7 місяців разом, робили ремонт в оселі, вирішували побутові питання, турбувались один про одного.

Вважає, що заявлені нею свідки так само мали змогу підтвердити її позицію та подані нею докази.

Стверджує, що всі неправдиві заяви про припинення шлюбних відносин у серпні 2020 року покликані створити уявлення придбання майна позивачем за їхнього окремого проживання, що не відповідає дійсності.

Зауважує, що оскільки суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності та без об`єктивної можливості бути почутою навіть через подані процесуальні документи, які судом не прийняті до уваги, це є обов`язковою підставою для скасування рішення у справі.

28 грудня 2021 року апеляційним судом отримано відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач та її представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що сторони з серпня 2020 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарство не ведуть, проживають окремо, намір про збереження сім`ї не встановлено.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року оскаржується лише в частині викладених мотивів, жодних заперечень щодо наявності підстав для розірвання шлюбу апелянтом не наведено, а тому в іншій частині рішення суду не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2017 року сторони зареєстрували шлюб (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 (а.с.8).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, не мають спільних інтересів, наявні різні погляди на життя, з відповідачем спільного господарства не ведуть. Уважав, що його з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, у зв`язку з чим наполягав на його розірванні. Підстав для примирення не вбачав.

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч. 7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Проте, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року в справі № 442/6319/16-ц.

Матеріалами справи встановлено, що висновки суду щодо розірвання шлюбу сторони не оскаржують.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з посиланням суду у мотивувальній частині на те, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо з серпня 2020 року, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до позовної заяви з кінця серпня 2020 року шлюбні відносини між сторонами припинились, проживають вони окремо і спільного господарства не ведуть.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України в описовій частині рішення зазначаються, зокрема стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Пунктами 1-3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема:

фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині судового рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, посилання суду на ту обставину, що сторони з серпня 2020 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, не відповідає матеріалам справи, не підтверджується жодними доказами та є помилковим, оскільки по суті є лише викладенням позиції позивача. Дані обставини судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджувались та не встановлювались.

Отже, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини посилання суду на те, що сторони з серпня 2020 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Інші доводи апеляційної скарги про зміну рішення шляхом викладення його мотивувальної частини в іншій редакції не ґрунтуються на вимогах закону, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Необхідність у встановленні обставин конкретної дати припинення шлюбних відносин відсутня, оскільки вони не відносяться до предмету спору в даній справі.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції та виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що сторони з серпня 2020 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини встановлення обставин про те, що сторони з серпня 2020 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «08» лютого 2022 року

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик