Справа №463/1053/22
Провадження №2/463/925/22
УХВАЛА

про відмову в відкритті провадження у справі в частині та

передачу справи за територіальною підсудністю

14 лютого 2022 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Гирич С.В., вивчивши матеріали позову Фермерського господарства Бурки Валерія Володимировича до Львівського апеляційного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 грн, заподіяної колегією суддів Львівського апеляційного суду (Апеляційного суду Львівської області) Приколотою Т.І., Мікуш Ю.Р., Павлишин О.Ф. під час постановлення ухвали від 21 грудня 2017 року у справі №459/777/16-ц.

Оглянувши матеріали позову, вважаю, що слід відмовити у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Львівського апеляційного суду, а в решті - справу передати на розгляд іншого суду з наступних підстав.

Відповідно до вимог Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється.

Рішення, ухвали та постанови суду, дії чи бездіяльність суддів під час здійснення правосуддя можуть оскаржуватися в апеляційному та касаційному порядку.

Оскарження дій та рішень судді під час здійснення правосуддя шляхом подачі позовної заяви до іншого суду першої інстанції є порушенням принципу незалежності суддів і недопущення впливу на них. Тому суд або суддя як орган що здійснює правосуддя не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у розгляді цивільної справи, за винятком випадків, коли суд виступає як будь-яка установа, або суддя виступає як фізична особа, а не як орган чи особа, що здійснює правосуддя.

Звертаючись до суду із даним позовом представник ФГ Бурки ВВ зазначав, що у зв`язку із ухваленням колегією суддів Львівського апеляційного суду (Апеляційного суду Львівської області) Приколотою Т.І., Мікуш Ю.Р., ОСОБА_1 від 21 грудня 2017 року у справі №459/777/16-ц, яка, на його думку, не ґрунтується на вимогах законності, верховенства права та була прийнята без дотримання норм Конституції та законів України, йому спричинено моральну шкоду.

Згідно із положеннями ч.3 ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Слід врахувати, що у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» надано роз`яснення, що у розумінні положень ч.1 ст.2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Відповідно до частини 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Висновок про недопустимість суду та судді бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16 січня 2003 року (далі ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 454/1980/16-ц.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Отже, вчинення (не вчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені судові рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Припис пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосується як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Стаття 1176 ЦК України закріплює приписи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю спеціальних суб`єктів, зокрема, суду. Зокрема, шкода, завдана фізичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, провадження № 614-399цс18.

Окрім цього, слід зазначити, що За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Враховуючи викладене, вважаю, що дана позовна вимога, не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, тому що позивач заявляє свої вимоги до Львівського апеляційного суду у зв`язку з професійною діяльністю суддів, щодо чого існує окремий порядок оскарження ухвал і рішень суду, передбачений ЦПК України, та інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Указаний правовий висновок висвітлений також в Постанові Верховного Суду від 07.05.2020 р., № справи 454/1021/15-ц.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, приходжу до висновку, що у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Львівського апеляційного суду слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

В решті позовних вимог до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України наявні правові підстави для передачі справи на розгляд іншого суду.

Так, ст. 27 ЦПК України встановлені загальні правила підсудності цивільних справ. Згідно з ч.2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Одночасно ст. 28 ЦПК України визначено випадки, коли позивач має право вибрати підсудність позову, зокрема ч.4 ст.28 ЦПК України встановлено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду із відповідним позовом, повинен керуватись вимогами ч. 2 ст. 27 та ч. 4 ст. 28 ЦПК України.

Як вбачається із позовної заяви, позивач при виборі підсудності цивільної справи виходив із загальних правил підсудності за місцезнаходженням одного з відповідачів. Оскільки у відкритті провадження у справі відносно Львівського апеляційного суду відмовлено, а тому справа згідно загальних правил підсудності повинна розглядатися за місцезнаходженням другого із відповідачів.

Як вбачається із позовної заяви місцезнаходженням Державної казначейської служби України є: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що відноситься до Печерського району м. Києва.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи зареєстроване місцезнаходження відповідача (Печерський район м. Києва), вибір позивачем підсудності справи за загальним правилом підсудності справ за місцезнаходженням відповідача, та у відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України Личаківський районний суд передає справу на розгляд іншому суду, а саме Печерському районному суду м. Києва.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя, -

п о с т а н о в и в :

відмовити у відкритті провадження в цивільній справі в частині позовних вимог Фермерського господарства Бурки Валерія Володимировича до Львівського апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди.

Справу за позовом Фермерського господарства Бурки Валерія Володимировича до Львівського апеляційного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - передати за територіальною підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Роз`яснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог перешкоджає повторному зверненню до суду з такими самими позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду в порядку і строки передбачені ст.ст. 353, 354, 355, п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя: Гирич С. В.