Справа № 627/1345/21
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2022 року смт Краснокутськ
Краснокутський районний суд Харківської області в складі:
головуючого - судді Каліберди В.А.,
при секретарі - Коломієць Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він являється власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 січня 2018 року.
Однак, відповідно до довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у вказаному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка з січня 2019 року не проживає у вказаному будинку.
Позивачу належить право володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою, а наявність реєстрації відповідача порушує вказані права позивача.
Тому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки іншим шляхом зняти ОСОБА_2 з реєстрації неможливо.
В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та прохав їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 , яка про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на її адресу місця реєстрації судом, причин своєї неявки суду не повідомила, заперечень (відзиву) на позов не надавала, будь яких заяв щодо відкладення розгляду справи до суду не находило.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення позову не заперечував.
Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу Українинеявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно зі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач нез`явився всудове засіданнябез поважнихпричин абобез повідомленняпричин; 3)відповідач неподав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення.
Заслухавши позивача та свідків, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:
Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Спірним є право користування житловим приміщенням у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, то згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №110826184 від 17.01.2018, житловий будинок, що розташоваий за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується копіями вказаного свідоцтва та витягу.
Як вбачається з довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 16.12.2021 №23-01-15/393 за вищевказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 , 1984 року народження, але не проживає, що підтверджується актом депутата.
Відповідно до акту про обстеження матеріально побутових умов проживання від 29 листопада 2021 року №9, складеного депутатом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області Сургайом О.В., старостою ОСОБА_3 в присутності сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_2 , 1984 року народження дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично за вказаною адресою не проживає з січня 2019 року.
Окрім цього, допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт не проживання гр. ОСОБА_2 з січня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно доЗакону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У зв`язку з тим, що в житловому будинку позивача зареєстрована відповідач, яка фактично там не проживає з січня 2019 року, ОСОБА_1 як власник будинку, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно зі статтю 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.
Згідно частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Згідно ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або його членів сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені
строки, провадиться в судовому порядку.
Стаття 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначає, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Позивачем зазначено, що ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, з січня 2019 року, зазначений факт під час судового розгляду належними доказами не спростовано.
З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання понад двох років, без поважних причин, суд всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265,280-283 ЦПК України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 71,72 ЖК Української РСР, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 шляхом зняття її з реєстрації в цьому житлі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ).
ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Повний текст рішення виготовлений 15.02.2022.
СУДДЯ В.А. КАЛІБЕРДА