Головуючий у І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження №22-ц/824/1116/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , процесуальними правонаступниками якого стали ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на: житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв.м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04); нежитлову будівлю під літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м. та земельну ділянку по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 34317283), що на праві приватної власності належать ОСОБА_4 , а також просила заборонити всім державним реєстраторам суб`єктів державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, включаючи державних реєстраторів структурних підрозділів територіальних органів Міністерства юстиції України, виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, нотаріусам та акредитованим суб`єктам державної реєстрації, вчиняти реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію будь-яких змін відносно вказаних об`єктів нерухомості до моменту розгляду справи за позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя від 19.11.2020 року.

Обгрунтовуючи заяву, позивач посилалась на те, що з вересня 2009 року вона та відповідач ОСОБА_4 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство в орендованій квартирі по АДРЕСА_2 ; сімейні відносини сторони підтримували до листопада 2020 року, за час перебування у цих відносинах набули спільне майно.

На даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинили шлюбні відносини, при цьому відповідач відмовляється у добровільному порядку розподілити набуте спільне сумісне майно подружжя, що і стало причиною звернення позивача до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя: житлового будинку загальною площею 292,6 кв.м., житловою площею 159,3 кв.м. по АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1316 га (кадастровий номер :02:021:0813, цільове призначення для будівництва і обслуговування нежитлового будинку, господарських будівель і споруд); ринкова вартість 1/2 частки зазначеного житлового будинку та земельної ділянки на цей час становить приблизно 3 920 000,00 грн.; нежитлової будівлі під літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м. та земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,5655 га (кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміщення цеху по виробництву меблів, складу - магазину по продажу промислових товарів з влаштуванням платної стоянки автотранспорту); ринкова вартість 1/2 частки зазначеного нежитлового приміщення та земельної ділянки на цей час становить приблизно 14 000 000,00 грн.

За таких обставин, враховуючи предмет та підстави позову, майновий та матеріальний стан відповідача, позивачка просила суд про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки невжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно призведе до утруднення виконання або взагалі неможливості виконання рішення суду в майбутньому за наслідками розгляду позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на майно, власником якого є ОСОБА_4 :

- житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв.м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04);

- нежитлову будівлю під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34317283);

- земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03).

У решті вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, процесуальний правонаступник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що власником нежитлової будівлі під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34317283) та земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03), на час постановлення судом оскаржуваної ухвали була ОСОБА_5 , яка не являється стороною спору, і накладення арешту на вищевказане майно порушує її право власності, гарантоване їй Конституцією та законами України.

Вищенаведене свідчить про те, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не перевірив належним чином належність майна, на яке просила накласти арешт позивач ОСОБА_2 , відповідачу ОСОБА_4 , наслідком чого стало постановлення незаконного судового рішення, яким порушено права особи, що не бере участі у розгляді справи.

Щодо накладення арешту на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 292,6 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04), то апелянтом зазначено, що він дійсно зареєстрований за ОСОБА_6 та був подарований останньому згідно договору дарування від 04.12.2012 року. Як вбачається із заяви про забезпечення позову, позивач була обізнана про наявність та зміст договорів (договору дарування земельної ділянки та договору дарування будинку від 04.10.2012 року) від початку їх укладення, однак ввела суд в оману, що призвело до прийняття безпідставного та незаконного рішення суду, оскільки відповідно до ст. 57 СК України, майно набуте на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю обдаровуваного.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду про забезпечення позову - без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Масловський І.А. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гончар С.М. проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Враховуючи матеріали справи, які свідчать про існування між сторонами спору та наявність у відповідачів об`єктивної можливості розпорядитися об`єктами нерухомого майна, на частину яких претендує позивач, зважаючи на те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідає позовним вимогам ОСОБА_2 і його застосування не призведе до порушення прав відповідачів, а лише забезпечить збереження існуючого становища на час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у справі підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке є предметом спору між сторонами.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.

Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про накладення арешту на спірне нерухоме майно, оскільки такий захід забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами, які заявила ОСОБА_2 , і вжиття цього заходу буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушує будь-яких прав третіх осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що обраний позивачем захід забезпечення позову не забезпечує виконання рішення суду у майбутньому, а арешт є неспівмірним і не пов`язаний із предметом спору, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Так, 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Можливе відчуження відповідачами нерухомого майна, питання про поділ якого порушила у позові позивач, за умови задоволення її вимог може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, про що вірно вказав в ухвалі суд першої інстанції, бо майно буде належати іншій особі, право якої позивачу також доведеться оспорювати, звертаючись до суду із новими позовами.

Таким чином, вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді арешту безпосередньо стосуються предмета спору і поновлення прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, та є співмірними з її вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при постановленні оскаржуваної ухвали було накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, які на той час відповідачу ОСОБА_4 не належали, а належали ОСОБА_5 , яка не є учасником справи, є обґрунтованими, оскільки з матеріалів справи, дійсно, вбачається, що 04.11.2020 року ОСОБА_4 подарував належні йому нежитлову будівлю під літ. «Е-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2802,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34317283), та земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :06:007:0046 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03), своїй матері ОСОБА_5 на підставі договорів дарування (а.с.108-113). Таким чином, на час постановлення оскаржуваної ухвали 04.12.2020 року власником вищевказаних об`єктів нерухомого майна, на які було накладено арешт, був не учасник процесу, що свідчить про порушення прав останнього.

Разом з тим, 05.10.2021 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_2 про зміну предмета позову, в якій позовні вимоги було доповнено вимогами про визнання недійсними договорів дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки, укладених 04.11.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та про витребування майна із володіння ОСОБА_5 , а саму ОСОБА_5 було залучено до участі у справі в якості співвідповідача у зв`язку із заявленням до неї позовних вимог.

Вищенаведені обставини свідчать про відсутність у справі підстав для скасування ухвали про забезпечення позову із скасуванням вжитих нею заходів у вигляді арешту, оскільки судом накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, про поділ яких у своєму позові просила позивач, а сам арешт на даний час прав будь-яких третіх осіб, які не є учасниками справи, не порушує, і своїм наслідком маєлише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. При цьому, колегія суддів зауважує, що не може бути скасоване правильне по суті рішення лише з метою дотримання правового пуризму, оскільки рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної помилки.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: