Справа № 740/3046/19
Провадження № 2/740/10/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Ковальової Т.Г.,

з участю секретарів судового засідання -Ісаєнко А.М., Дьоміної Н.А.,

за участі: представника позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Гринь К.О.,

позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 - адвоката Аніщенка О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації завданої шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просять стягнути з ОСОБА_3 на їхню користь грошову компенсацію завданої матеріальної шкоди у сумі 79 259,00 грн - по 39629,50 грн кожному.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за: ОСОБА_3 - 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12.2018; ОСОБА_2 - 5/12 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.11.2018; ОСОБА_1 - 1/2 частка на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року.

Загальна площа будинку 82,4 кв.м, частка відповідачки становить 6,86 кв.м, що є значно нижче норми житлової площу на одну особу, визначеної у розмірі 13,65 кв.м відповідно до ст.47 ЖК України.

Спільне володіння та користування майном є неможливим, оскільки коли відповідачка проживала у спірному будинку, то не давала їм доступу до будинку, а коли виселилася з будинку, то спричинила значну матеріальну шкоду, оскільки здійснила демонтаж козирка над входом, міжкімнатних дверей, батареї опалення, котла, ванної, раковини , унітазу та плити газової.

Ними була замовлена експертиза для визначення вартості збитків, завданих внаслідок демонтажу приладів, обладнання та конструкції у спірному будинку. Згідно висновку експерта №С-800 від 10 вересня 2019 року вартість матеріальної шкоди, завданої внаслідок демонтажу обладнання та матеріалів, які були встановлені у житловому будинку по АДРЕСА_2 з урахуванням їх фізичного зносу, станом на час проведення дослідження становить 79 259 грн.

З посиланням на ст.1166, 1192 ЦК України просять стягнути з ОСОБА_3 на їхню користь грошову компенсацію завданої матеріальної шкоди у сумі 79 259,00 грн, - по 39629,50 грн кожному.

У судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гринь Л.В. позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, посилаючись на те, що коли у листопаді 2018 року відповідачка виселилася зі спірного будинку, то вона демонтувала 8 дверей, відрізала 10 батарей, демонтувала котел, ванну, раковину, унітаз, газову плиту, про що поліцією було складено акт. Перелічені речі є невід`ємною частиною та конструктивною деталлю цілісності будинку.

Представник відповідачки - адвокат Аніщенко О.Г. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 08 серпня 2006 року. 10 жовтня 2007 року ОСОБА_4 подарував їй 1/2 частку житлового будинкупо АДРЕСА_2 і вона, починаючи з того часу облаштовувала і поліпшувала житловий будинок, як власник частки у будинку. Зареєстрована вона у спірному будинку з 21 жовтня 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Позивачка ОСОБА_1 у судовому порядку оспорила укладений 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування частки житлового будинку і рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року, договір дарування був визнаний недійсним.

У результаті, 14 грудня 2018 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/12 частку у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Фактично ОСОБА_3 проживала у вказаному житловому будинку з 2006 року і до листопада 2018 року. У цей час здійснювала облаштування і поліпшення будинку.

Між позивачкою ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки, у листопаді 2018 року ОСОБА_3 виселилась з будинку, забравши з нього свої речі, зокрема і таке майно: двері міжкімнатні, батареї опалення, котел, ванну, раковину, плиту газову.

Такі дії відповідачки є правомірними, оскільки зазначене майно придбане нею особисто у період проживання у житловому будинку, а тому вона має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Встановлення такого майна у житловому будинку є відокремлюваним поліпшенням речі, оскільки такі поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження. Двері міжкімнатні, батареї опалення, котел, ванна, раковина - це основне устаткування, яке може бути вилучене без ушкодження будівлі. Монтажне устаткування: кронштейни, кріплення, вмонтовані труби системи опалення і водопровідно-каналізаційної системи, дверні коробки - залишились у будинку.

Таким чином, правомірне вилучення власником з житлового будинку відокремлюваних поліпшень не є спричиненням майнової шкоди іншим особам.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 22.11.1999 ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_2 .

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано 31.08.2001, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

08 серпня 2006 року зареєструвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області складено відповідний актовий запис № 397.

Згідно договору дарування від 10 жовтня 2007 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинкупо АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року у справі № 740/1157/17, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року, визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнано недійсним договір дарування частки будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Зеленським В.В. 10 жовтня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 1989, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 .

Житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за: ОСОБА_3 - 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12.2018; ОСОБА_2 - 5/12 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.11.2018 та ОСОБА_1 - 1/12 частка на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2018 року.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України є спільною частковою власністю.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Судом встановлено, що у період з 21 жовтня 2006 року по листопад 2018 року відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 .

Як докази заподіяння шкоди позивачі надали наступні докази.

висновок Ніжинського ВП ГУНП від 29.12.2018, з якого вбачається, що 18.12.2018 до Ніжинського ВП надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 самовільно вивезла майно всупереч рішення суду. У ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають ознаки цивільно-правових відносин.

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 29.01.2019, адресована начальнику Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області, у якій остання просить розшукати ОСОБА_3 , яка здійснила крадіжку з належного їй житлового будинку та акт обстеження та огляду господарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , складений ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю двох свідків.

Згідно з висновком експерта №С-800 від 10 вересня 2019 за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що вартість матеріальної шкоди, завданої внаслідок демонтажу обладнання та матеріалів, які були встановлені у житловому будинку по АДРЕСА_2 з урахуванням їх фізичного зносу, станом на час проведення дослідження становить 79 259 грн.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, зазначені докази доводять лише факт демонтажу обладнання та матеріалів, які були встановлені у спірному житловому будинку, що не оспорює відповідачка, і не доводять факту спричинення майнової шкоди позивачам діями відповідачки.

Вищевикладене свідчить про відсутність таких елементів цивільного правопорушення, як протиправна поведінка відповідача та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Крім цього, заявляючи до відповідача вимогу про стягнення шкоди (збитків), позивачами не доведено розміру таких збитків, оскільки відсутні відомості про придбання вказаних речей саме позивачами.

Так, право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачами не доведено протиправну поведінку зі сторони відповідачки та причинного зв`язку між протипротиправною поведінкою і збитками та наявність таких збитків.

Спір між співвласниками будинку, що перебуває у спільній частковій власності, щодо його облаштування є майновим спором з правовідносин спільного майна подружжя або правовідносин з приводу спадкового з урахуванням розміру часток співвласників. Дії одного співвласника будинку з приводу розпорядження майном будинку не можуть ототожнюватися із заподіянням шкоди одним співвласником іншим співвласникам, оскільки ці взаємовідносини не виникають з приводу заподіяння майнової шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановленими судом обставинами та дослідженим обсягом доказів суд дійшов висновку, що позивачами заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачів по по 39629,50 грн кожному матеріальної шкоди у контексті застосування ст.1166 ЦК України, що не регулює виниклі між сторонами спірні правовідносини, а тому невірно обрано спосіб судового захисту, який в розумінні ст.16 ЦК України є неналежним, у зв*язку з чим суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 6 квітня 2021 року по справі № 910/10011/19 вказала, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Керуючись ст.1166, 1192 ЦК України, ст.372 ЦК України, ст.141, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації завданої матеріальної шкоди у сумі 79 259,00 грн - по 39629,50 грн кожному, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.02.2022.

Головуюча суддя Т. Ковальова