справа № 381/1848/20 головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
провадження № 22-ц/824/1385/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив виключити квартиру АДРЕСА_1 зі складу спадщини (спадкової маси) померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 03 серпня 1999 року, реєстровий номер 1449. ОСОБА_5 не мав наміру проживати у зазначеній квартирі, тому запропонував ОСОБА_1 проживати в ній та сплатити йому вартість квартири. Фактично ОСОБА_5 та ОСОБА_1 домовилися про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. З 2000 року ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною та донькою вселились до квартири та стали в ній постійно проживати. З часом, позивач повністю віддав ОСОБА_5 обумовлені з ним кошти за квартиру - 10 000 доларів США, що на час розрахунку по курсу долара складало 80 000 грн. Доказом того, що ОСОБА_5 мав намір укласти з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу є нотаріально завірена 16 лютого 2007 року довіреність ОСОБА_5 на ім`я батька позивача - ОСОБА_6 , відповідно до якої ОСОБА_5 надав останньому повноваження бути його представником в різних інстанціях по оформленню документів для продажу або дарування спірної квартири ОСОБА_1 . Однак, оформити договір купівлі-продажу квартири було неможливо, оскільки в ній був зареєстрований неповнолітній син ОСОБА_5 - ОСОБА_2 ОСОБА_5 пообіцяв вирішити це питання з часом. Згодом батько позивача, на якого була оформлена довіреність на укладення договору купівлі-продажу чи дарування квартири, помер. Також доказом того, що ОСОБА_5 мав намір переоформити квартиру на ім`я позивача є той факт, що останній звертався до Фастівської філії газового господарства із заявою про укладення договору на ім`я ОСОБА_1 . З 06 липня 2010 року всі квитанції по оплаті комунальних послуг заповнювалися та оплачувалися позивачем. Про те, що ОСОБА_5 мав намір продати позивачу квартиру знала його дружина ОСОБА_7 та діти, які є відповідачами по справі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті, на підставі заяв про прийняття спадщини, було заведено спадкову справу №359/2015. Спадкоємцям відомо про те, що спірна квартира ОСОБА_5 за життя була продана позивачу, позивач зі своєю сім`єю проживає в квартирі з 2000 року, відкрито та добросовісно володіє квартирою і продовжує відкрито та безперервно володіти нею протягом більше десяти років, сплачує комунальні платежі та робить поточні ремонти у квартирі.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не була врахована фактична згода всіх спадкоємців з тим, що ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_1 . Не було отримано документів, які б свідчили про отримання права власності на спірну квартиру спадкоємцями.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 серпня 1999 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П., придбав квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за номером 1449 (а.с.12, Т.1).

Відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 внесено 10 листопада 2005 року до Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 12727563, частка власності 1/1, власник ОСОБА_5 (а.с.15-16, Т.1).

16 лютого 2007 року ОСОБА_5 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_6 , якого уповноважив бути його представником в усіх установах та організаціях з усіх питань, що пов`язані з оформленням документів для продажу та продати належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.26, Т. 1).

06 липня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 оформлено договір про надання послуг з газопостачання № 47775 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.38-39, Т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що 24 листопада 2015 року було складено актовий запис про смерть №381 в м. Грозний, Чеченської Республіки, Російська Федерація, свідоцтво НОМЕР_1 (а.с. 19, Т.1).

Згідно заяви, посвідченої нотаріусом Грозненського міського нотаріального округу Ібрагімовою З.К. 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_7 повідомляє, що її цивільний чоловік ОСОБА_5 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1 повністю розрахувався і оплатив вартість квартири. Проти визнання права власності на квартиру за ОСОБА_1 не заперечує (а.с.33).

Згідно довідок КП ФМР «Фастівська ЖЕК» №07-2367 від 16 жовтня 2018 року та № 07-3371 від 14 червня 2019 року ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2000 року без реєстрації. На даний час проживає з дружиною та донькою. Проживає безперервно, добросовісно сплачує комунальні послуги, доглядає за квартирою, вчасно робить ремонти, підтримує в належному стані. Сім`я користується квартирою відкрито, від сусідів нарікань не було (а.с.31-32).

Відповідно до довідки Фастівського ЦПМСД від 11 жовтня 2018 року, виданої ОСОБА_8 , вона з народження обслуговується в дитячій поліклініці за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах спадкової справи відсутні заяви спадкоємців про відмову від спадщини. Договір купівлі-продажу квартири, який фактично уклали ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , не було оформлено нотаріально.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в порядку ст. 344 ЦК України, відповідно до вимог якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто, об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто, на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що «норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не звернув увагу на те, що він проживає у квартирі на підставі договірних відносин, оскільки як сам зазначає, між ним та ОСОБА_5 була домовленість про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Позивач вселився у квартиру зі своєю сім`єю та став в ній постійно проживати. Як стверджує позивач він повністю віддав ОСОБА_5 обумовлені з ним кошти за квартиру. Тобто, позивач із моменту домовленості з ОСОБА_5 щодо продажу знав, хто саме є власником квартири, та усвідомлював, що володіння й користування квартирою здійснюється ним за волею ОСОБА_5 .

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що судом не була врахована фактична згода всіх спадкоємців з тим, що ОСОБА_5 продав спірну квартиру позивачу.

Однак, вказані обставини не є підставою для визнання за ОСОБА_9 права власності на квартиру за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку визнання відповідачами позову суперечить вимогам закону, а, відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову по суті відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.