Справа № 357/8781/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання бездіяльності незаконною, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є опікуном неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 26.09.2017 року №359, опікуна ОСОБА_1 зобов`язано зберегти за підопічною неповнолітньою ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 09 березня 2021 року №180, дозволено опікуну ОСОБА_1 , котра діє в інтересах підопічної ОСОБА_2 , приватизувати трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 , де малолітня зареєстрована. Позивачка зазначає, що намагалася подати до служби приватизації Білоцерківської міської ради необхідний пакет документів для приватизації квартири на ім`я підопічної, але посадова особа служби відмовила їй у прийомі документів, оскільки в переліку відсутня копія ордеру на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 . Вважає бездіяльність (відмову) органу приватизації опікуну ОСОБА_1 у приватизації квартири неповнолітньою ОСОБА_2 незаконною, оскільки відсутність ордеру не може бути для цього підставою. А тому, просить суд визнати бездіяльність Служби приватизації Білоцерківської міської ради щодо проведення приватизації та оформлення права власності квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , незаконною; зобов`язати Службу приватизації Білоцерківської міської ради винести рішення щодо передачі права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до чинного законодавства.

Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 22 вересня 2021 року задоволено клопотання позивача та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року витребувано із у Департаменту житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради Київської області, належним чином завірену копію корінця ордеру на жиле приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яка була виконана.

Протокольною ухвалою суду від 13 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення у якості співвідповідача по справі ОСОБА_3 .

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі позивача.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника, при вирішенні справи покладались на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 26 вересня 2017 року №359, малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та визначено її місце проживання з опікуном ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 /а.с. 6/

Згідно п. 3.1. вказаного рішення, опікуна ОСОБА_1 зобов`язано зберегти за підопічною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на користування квартирою, в якій вона зареєстрована, за адресою: АДРЕСА_3 , до досягнення нею повноліття.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 09 березня 2021 року №180 «Про деякі питання щодо захисту майнових та житлових прав дітей», дозволено опікуну ОСОБА_1 , котра діє в інтересах підопічної ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватизувати трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_2 , де малолітня зареєстрована /а.с. 7/

З копії витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.2-03/2462 від 25.01.2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована лише ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації, з-поміж яких, зокрема, копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.

В позовній заяві позивачка посилається на те, що намагалась подати до Служби приватизації Білоцерківської міської ради необхідний пакет документів для приватизації квартири АДРЕСА_1 , однак їй було усно відмовлено у прийомі документів посадовою особою Служби приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені.

Згідно ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади.

Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.

У разі визнання дій протиправними (в даному випадку відмову у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду.

Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе.

За вимогами статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, всупереч положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу звернення нею до органу приватизації з відповідною заявою та пакетом документів, як це передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положенням, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, а тому відсутні правові підстави для визнання бездіяльності (відмови) Служби приватизації Білоцерківської міської ради щодо проведення приватизації та оформлення права власності квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , незаконною.

Позовні вимоги про зобов`язання Служби приватизації Білоцерківської міської ради винести рішення щодо передачі права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також не підлягають задоволенню, так як суд вважає їх передчасними і такими, що не ґрунтуються на правових підставах, оскільки з приводу реалізації позивачем права на приватизацію відповідним органом приватизації рішення про передачу (або відмову в передачі) позивачу спірного жилого приміщення в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не приймалося.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат відсутні.

На підставі вищевикладеного та ст.ст. 509, 526, 608, 610, 611, 634, 1054, 1218, 1219, 1282 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 258-259, 265, 268, 279, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель