22-ц/804/25/22
263/3199/20

Єдиний унікальний номер 263/3199/20
Номер провадження 22-ц/804/25/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Зайцевої С.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Вороніної М.М..

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2021 року, у складі суду Кияна Д.В., у цивільній справі про захист прав споживачів, визнання кредитного договору щодо нарахування комісії за надання фінансового інструменту недійсним, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору щодо нарахування комісії за надання фінансового інструменту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 18.05.2005 між ним та банком був укладений кредитний договір споживчого кредитування №MRIPGK00430069 (надалі кредитний договір), за умовами якого він отримав грошові кошти в сумі 28375 доларів США строком до 17.08.2020. Пунктом 2.2.3 Кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту (84 дол. США щомісячно). Однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу. Під час розгляду іншої справи представник Банку не міг вказати які саме послуги за вказану винагороду надаються Банком позичальнику по укладеному сторонами договору.

Посилаючись на положення ч.ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначив, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договір зі споживачем умови, які є несправедливими, та всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнаються несправедливими, вони можуть бути змінені або визнані недійсними з моменту укладення договору.

В кредитному договорі не має відомостей про сукупну вартість кредиту для споживача. Банком не надавався позичальнику окремий письмовий документ з детальним розписом платежів та суми процентів, щоб було зрозуміло яку суму потрібно сплачувати щомісячно і як банк буде розподіляти отримані від позичальника кошти. Надавши кредит у доларах США, банк порушив норми ст.99 Конституції України, ст.ст. 192,524, 533 ЦК України, ст.ст. 3,5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю, використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом значно погіршило становище позичальника порівняно з відповідачем з урахуванням настання певних подій.

Просив суд визнати недійсним пункт 2.2.3 Кредитного договору №MRIPGK00430069, укладеного 18.08.2005, в частині сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.2% від суми виданого кредиту, вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитні правовідносини між позивачем та відповідачем вже були предметом судового розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області у справі №263/4069/15 від 06 листопада 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №MRIPGK00430069 від 18 серпня 2005 року у розмірі 16939,20 доларів США задоволено частково.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат змінено. В решті частини рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 18 вересня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року залишені без змін.

Положення спірного кредитного договору в пункті 2.2.3 про сплату позичальником на користь банку комісій, за твердженням позивача є нікчемними, оскільки такі вимоги були заборонені Законом, як наслідок позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, підписану ОСОБА_2 в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове, про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом ухвалено рішення без врахування висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 159/4809/17 з посиланням на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16 про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VІ від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», якими частину 4 статі 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою відповідно до якої кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь Банку комісії за надання фінансового інструменту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимог нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Вважає помилковим висновком те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

Не можна ототожнювати право позивача на реальну ефективність результату засобу юридичного захисту, який в даному випадку забезпечує суд, виходячи саме із визначеності наперед позитивного чи негативного для заявника результату розгляду справи.

Просить звернути увагу, що умовами п.2.2.3 кредитного договору передбачена сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Таким чином, зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Малервейн М.С. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено повно, проте, висновки зроблено помилкові.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до кредитного договору №MRIPGK00430069, укладеного 18.08.2005 між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приват Банк», банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк 180 місяців по 17 серпня 2020 року включно у виді кредитної лінії у розмірі 28375 доларів США, з цільовим призначенням на придбання нерухомості 25000 доларів та 3375 доларів США на сплату страхових внесків (а. с. 11-13).

Пунктами 1.1, 1.2 кредитного договору передбачено сплату за користування кредитними коштами в розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії в розмірі 0,22% від суми виданого кредиту плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.10 Договору.

Встановлено графік погашення заборгованості в період з 24 по 28 число кожного місяця, сума щомісячного платежу встановлена в розмірі 357,73 доларів США для погашення заборгованості по Кредитному Договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії.

Пунктом 2.2.3 встановлено обов`язок сплатити Банку комісію відповідно до п. 1.1 та 3.10 Договору.

Пунктом 3.10 Договору встановлено обов`язок позичальника у випадку надання Банку для погашення заборгованості по кредиту грошових коштів в сумі, більшій ніж вказано в Додатку 1 до вказаного договору ( за виключенням сум, спрямованих на погашення простроченої заборгованості по кредиту) комісія за користування кредитом розраховується як сума, яка дорівнює 0% від різниці між сумою коштів, направлених в поточному Періоді сплати на погашення строкової заборгованості по кредиту (основному боргу) та плановим розміром погашення основного боргу по кредиту в цьому Періоді сплати згідно Додатка 1.

Строк внесення позичальником даної суми комісії до останньої дати наступного Періоду сплати. У випадку остаточного погашення заборгованості по кредиту дана частина комісії сплачується позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області у справі №263/4069/15 від 06 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (,) солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №MRIPGK00430069 від 18 серпня 2005 року у розмірі 16939 доларів 20 центів США, яка складається з: 15585,92 доларів США - заборгованість за кредитом; 1196,60 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 130,06 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАБ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № MRІPGK00430069 від 18 серпня 2005 року та зустрічних позовів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат змінено.

Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № MR1PGK00430069 від 18 серпня 2005 року, що утворилась станом на 05 березня 2015 року, у розмірі 16544 долари США 13 центів, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 15430 доларів США 24 цента, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1074 долари США 81 цент, заборгованості з комісії у розмірі 39 доларів США 08 центів.

Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № MR1PGK00430069 від 18 серпня 2005 року, що утворилась станом на 05 березня 2015 року, у розмірі 16544 долари США 13 центів, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 15430 доларів США 24 цента, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1074 долари США 81 цент, заборгованості з комісії у розмірі 39 доларів США 08 центів.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат. В решті частини рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 18 вересня 2017 року Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2015 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року залишені без змін.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З урахуванням зазначеного колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, що недійсність правочину, який порушує публічний порядок встановлена законом і цей правочин є нікчемним, тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав.

Як вбачається з матеріалів справи і вказане встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, останній вже звертався до суду із зустрічним позовом до відповідача про визнання кредитного договору споживчого кредитування №MRIPGK00430069 від 18.05.2005 недійсним.

За клопотанням позивача, під час розгляду зустрічного позову була призначена судова бухгалтерсько-економічна експертиза, за висновками якої експертом визначена заборгованість з комісії.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року, в той же час кредитний договір в якому позивач просить визнати нікчемним пункт 2.2.3 був погоджений сторонами договору 18.05.2005 року.

Крім того, відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 921/530/18, якщо права та обов`язки сторін змінюються внаслідок внесення змін до договору судовим рішенням, то відповідне зобов`язання змінюється з моменту набрання таким рішенням законної сили.

Ухвалою від 18.09.2017 року №263/4069/15-ц ВССУ погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанції, що заборгованість по комісії має місце і нарахована вона правомірно.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, проте не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 червня 2021 року скасувати та постановити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору щодо нарахування комісії за надання фінансового інструменту недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

Є.Є. Мальцева.