Номер провадження: 22-ц/813/4165/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/13952/20

Провадження номер: 22-ц/813/4165/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач - Одеська міська рада,

- відповідач ОСОБА_1 ,

- треті особі, які не заявляють самостійний вимог, щодо предмету спору - ОСОБА_2 , Юридичний департамент Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особі, які не заявляють самостійний вимог, щодо предмету спору - ОСОБА_2 , Юридичний департамент Одеської міської ради, про витребування майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Аліної С.С. 19 травня 2021 року 12 годині 48 хвилині, повний текст судового рішення складений 25 травня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року Одеська міська рада звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, квартиру за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Також позивач просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Одеська міська рада обґрунтовує свої вимоги тим, що 03.08.2020 року прокуратура Одеської області листом від 27.07.2020 року № 05/3-226вих-20 повідомила, що 17.03.2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Також повідомлено про те, що право власності зареєстровано на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року та технічного паспорту від 18.03.2020 року.

Відповідно до інформації, наданої департаментом міського господарства Одеської міської ради та комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, вказана квартира не приватизована, свідоцтво про право власності на житло від 26.01.2011 року та розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року не оформлялось та не видавалось.

Отже, спірна квартира вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза волею власника - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

У зв`язку із тим, що прокуратурою копії зазначених листів виконавчих органів Одеської міської ради не надано, юридичним департаментом Одеської міської ради проведено додаткову досудову перевірку, за результатами якої підтвердилась надана прокуратурою інформація.

21.08.2020 року комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 12.08.2020 року № 3783-02/169 повідомило, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано.

12.08.2020 року департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 10.08.2020 року № 2804-11.1-29 повідомив, що надати копію розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743 та копію свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № 3-27773 немає можливості у зв`язку з тим, що вказані документи на зберігання до департаменту не надходили. Водночас, зазначив, що вказані документи можуть зберігатись в комунальному підприємстві «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради.

04.09.2020 року комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради листом від 28.08.2020 року № 371/0109 повідомило, що згідно з комп`ютерною базою даних квартира АДРЕСА_2 , не приватизована, свідоцтво про право власності на неї не видавалось.

Таким чином, територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не виділяла, правовстановлюючі документи не оформлювались, а отже квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2020 року № 218991800 вбачається, що на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № НОМЕР_1 та технічного паспорту від 18.03.2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності від 17.03.2020 року № 36035575, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.03.2020 року № 51723002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Таким чином, внаслідок проведення реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 на підставі підроблених чи/або документів, які не є правовстановлюючими, остання незаконно вибула із комунальної власності м. Одеси. Тобто, ОСОБА_2 набула у власність квартиру без відповідної на те правової підстави, а тому на мала права її відчужувати третім особам.

Втім, ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу від 25.03.2020 року № 160).

Відповідно до Реєстру на підставі зазначеного договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 ..

Позивач вважає, що квартира АДРЕСА_2 , незаконно вибула із комунальної власності. Також зазначає про те, що запис про право власності від 17.03.2020року № 36035575 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.03.2020року індексний номер рішення: 51723002 є незаконними (Т. 1, а. с. 3 - 11).

2.2Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву адвокат Хайнак В.Д., діючий від імені ОСОБА_1 , у задоволені позову просить відмовити. Зазначає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, помилковими є посилання позивача на ст. ст. 387 та 388 ЦК України.

Відповідач законим шляхом набув право на спірне майно, є добросовісним набувачем. Тому, це майно у нього на підставі ст. 388 ЦК України витребувано бути не може, оскільки в діях позивача була наявна воля на передачу майна іншій особі для уникнення звернення стягнення на майно в рахунок кредитних боргів. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, у цьому випадку є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача надмірний тягар.

Згідно довідки департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради №1329/01-08 від 04.09.2020 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 діяли договірні відносини про користування квартирою та були припинені у зв`язку зі смертю лише 18.12.2019 р.. Розпорядження органу приватизації за №219743 від 26.01.2011 р. прийнято за життя користувачів вищезазначеної квартири.

До участі у справі за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння залучається особа, яка передала спірне майно відповідачу, зокрема продавець цього майна.

У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених витрат на придбання майна. Та такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Крім того, ОСОБА_1 було здійснено поліпшення квартири які неможливо відокремити. Сума витрат на ремонті роботи складає - 411 669 грн. (Т. 1, а. с. 93 105).

2.3Позиція позивача на відзив на позовну заяву

У відповіді на відзив на позовну заяву Одеська міська рада зазначає, що відсутні підстави для уточнення позову, оскільки під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Суд може застосувати ст. 387 ЦК України, а якщо суд дійде висновку, що майно набуте добросовісним набувачем суд може застосувати ст. 388 ЦК України.

Стосовно здійснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватизації спірної квартири за час їх життя на іншу особу, та наявності волі власника на відчуження квартири позивач зазначає, що між Одеською міською радою, відповідачем та третьою особою - ОСОБА_2 не було жодних договірних відносин. Тому, вибуття спірної квартири з володіння Одеської міської ради не може бути кваліфіковане як зловживання правом власності.

21.08.2020 року комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 12.08.2020 року № 3783-02/169 повідомило, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано.12.08.2020 року департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 10.08.2020 року № 2804-11.1-29 повідомив, що надати копію розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року №219743 та копію свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № 3-27773 немає можливості у зв`язку з тим, що вказані документи на зберігання до департаменту не надходили. Водночас, зазначив, що вказані документи можуть зберігатись в комунальному підприємстві «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради. 04.09.2020 комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради листом від 28.08.2020 року №371/0109 повідомило, що згідно з комп`ютерною базою даних квартира АДРЕСА_2 , не приватизована, свідоцтво про право власності не видавалось.

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не здійснювалась приватизація спірної квартири за час їх життя. Тобто, спірне майно вибуло не з волі власника, а іншим незаконним шляхом.

Якщо під час розгляду справи суд дійде висновку, що спірне майно знаходиться у чужому незаконному володінні та застосує ст. 387 ЦК України, у відповідача не виникне права на реституцію.

Якщо суд дійде висновку, що майно набуде добросовісним набувачем та застосує ст. 388 ЦК України, у відповідача виникне можливість скористатись своїм правом та звернутись до винної сторони правочину з позовом про відшкодування.

У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину. У рамках даної справи таке стягнення є неможливим, оскільки Одеська міська рада не була учасником недійсного правочину.

Таким чином, у даному випадку одночасне витребування майна та застосування реституції є неможливим, оскільки у Одеської міської ради з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладались жодні договори, вона була не була учасником правочину між зазначеними особами. Саме тому всі претензії щодо понесених витрат та збитків ОСОБА_1 має пред`являти до ОСОБА_2 як учасника, та як до винної сторони правочину, шляхом звернення з окремим позовом до суду (Т. 1, а. с. 201 207).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року позовні вимоги Одеської міської ради задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, квартиру за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер рухомого майна: 101).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 3 153 грн..

Рішення суду мотивовано тим, що Одеська міська рада ніяких намірів та дій щодо відчуження квартири АДРЕСА_2 , не вчиняла. Спірна квартира вибула з її володіння поза її волею шляхом вчинення третьою особою - ОСОБА_2 неправомірних дій щодо відчуження спірної квартири.

Крім того, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним власником квартири за адресою - АДРЕСА_1 , оскільки він не знав та не мав можливості знати, що особа, яка продала вищевказану квартиру не мала права її відчужувати.

При таких обставинах, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом витребування спірного майна від останнього набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради(Т. 1, а. с. 241 - 247).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) у разі задоволення віндикаційного позову, суд першої інстанції повинен був вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання житла. Судом не було вирішено питання щодо відшкодування відповідачу здійснених ним поліпшень у квартирі на загальну суму - 411 842 грн. (Т. 1, а. с. 257 - 262).

2.7 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

Одеська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Одеська міська рада зазначає, що територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не виділяла, правовстановлюючі документи на неї не оформлювались. Отже, квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом.

Внаслідок проведення реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 на підставі підроблених чи/або документів, які не є правовстановлюючими, остання незаконно вибула із комунальної власності м. Одеси. Тобто, ОСОБА_2 набула у власність квартиру без відповідної на те правової підстави, а тому на мала права її відчужувати третім особам. Втім, ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу від 25.03.2020 року № 160). Відповідно до Реєстру на підставі зазначеного договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, Одеська міська рада змушена була звернутись до суду з єдиним ефективним способом захисту своїх прав, а саме з позовом про витребування майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо посилання апелянта, на те, що у разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним втрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину. У рамках даної справи таке стягнення є неможливим, оскільки Одеська міська рада не була учасником недійсного правочину.

Таким чином, у даному випадку одночасне витребування майна та застосування реституції є неможливим, оскільки Одеською міською радою з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладались жодні договори тобто вона не була учасником правочину між зазначеними особами. Саме тому всі претензії щодо понесених витрат та збитків ОСОБА_1 має пред`являти до ОСОБА_2 як учасника та як до винної сторони правочину, шляхом звернення з окремим позовом до суду. (Т. 2, а. с. 15 23)

ОСОБА_2 та Юридичний департамент Одеської міської ради не скористались правом надання відзиву, пояснень на апеляційну скаргу. Відзив, пояснення на апеляційну скаргу від них не надійшов.

2. 8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2021 року(Т. 2, а. с. 5 5 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2021 року призначено апеляційну скаргу апеляційну скаргу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а с. 6).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання адвоката Хайнак В.Д., діючого від імені ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобливим станом, колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

На підтвердження викладених у заяві про відкладення розгляду справи обставин адвокатом Хайнак В.Д. надано довідку від лікаря.

Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 р. N 455, Розділу 2. «Порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян у разі захворювання чи травми», в пункті 2.19. зазначено, що особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Відповідно до наданої довідки, остання не має печатки лікувально-профілактичного закладу, а лише печатку лікаря.

Крім того, у довідці зазначено про необхідність негайно звернутися до сімейного лікаря та час її складення 10 година 30 хвилин. Справа призначена до розгляду в апеляційному суді на - 15 годину 15 хвилин. Відповідно до відомостей діючої в апеляційному суді комп`ютерної програми «Д-3» вищевказана довідка надійшла до канцелярії суду 03.02.2022 року о 13 годині 22 хвилині. Таким чином, по-перше у представника було достатньо часу для відвідування сімейного лікаря. По-друге, довідка здана в канцелярію суду особисто заявником, що спростовує його доводи про недопущення у приміщення суду.

Також колегія суддів приймає до уваги відсутність заяви відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прийняти участь у судовому засіданні.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи (апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу), колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Юридичним департаментом Одеської міської ради було повідомлено листом прокуратура Одеської області № 05/3-226вих-20 від 03.08.2020 року про те, що 17.03.2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (Т. 1, а. с. 20).

Відповідно до інформації Департаменту міського господарства та комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» вказана вище квартира не приватизована, свідоцтво про право власності на житло від 26.01.2011 та розпорядження органу приватизації № 219743 від 26.01.2011 не оформлялось та не видавалось (Т. 1, а. с. 22).

З листа комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради № 371/0109 від 28.08.2020 року вбачається про те, що згідно з комп`ютерною базою даних квартира АДРЕСА_2 , не приватизована, свідоцтво про право власності не видавалось (Т. 1, а. с. 22).

Згідно листа № 3783-02/169 від 12.08.2020 року комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано (Т. 1, а. с. 23).

З листа № 2804-11.1-29 від 10.08.2020 року департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом вбачається, що надати копію розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743 та копію свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № 3-27773 немає можливості, у зв`язку з тим, що вказані документи на зберігання до Департаменту не надходили. Водночас, зазначено, що вказані документи можуть зберігатись в комунальному підприємстві «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради (Т. 1, а. с. 24).

Право власності зареєстровано на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року та технічного паспорту від 18.03.2020 року (Т. 1, а. с. 25).

Отже, зазначене нерухоме майно вибуло з комунальної власності поза волею власника - територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

В подальшому, 25.03.2020 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності останнього на зазначену квартиру (Т. 1, а. с. 29 30).

Таким чином, територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не виділяла, правовстановлюючі документи не оформлювались, а отже квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом.

До суду надійшла з управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради копія реєстраційної справи № 101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 72 - 90).

З вищевказаної реєстраційної справи № 101 вбачається, що на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № НОМЕР_1 та технічного паспорта від 18.03.2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності від 17.03.2020 року № 36035575, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.03.2020 року № 51723002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) (Т. 1, а. с. 83 - 85), що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2020 року № 218991800 (Т.1, а. с. 17 - 19).

Встановлено, що 25.03.2020 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., зареєстровано в реєстрі за № 160 (а.с.86), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204932630 від 20.03.2020 р. (Т. 1, а. с. 89 - 90).

Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту права власності.

3.3. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскарженого рішення суду.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та доводами Одеської міської ради про те, що оскільки територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не виділяла, правовстановлюючі документи не оформлювались, а отже квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦК України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, якими він користується на власний розсуд (частина 1 статті 317 та частина 1 статті 319 ЦК України).

Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами статті 388 ЦК України регламентовано правові засади витребування майна від добросовісного набувача.

Частиною 1 наведеної статті визначено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі - постанова Пленуму) встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Пунктом 26 постанови вищевказаного Пленуму визначено також, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те. що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц, висловлено правовий висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним власником квартири за адресою - АДРЕСА_1 , оскільки він не знав та не мав можливості знати, що особа, яка продала вищевказану квартиру, не мала права її відчужувати.

Цивільний Кодекс України передбачає серед способів захисту порушених прав віндикацію або реституцію.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У даній справі встановлено, що Одеська міська рада ніяких рішень про приватизацію спірної квартири не приймала, намірів та дій щодо відчуження квартири АДРЕСА_2 , не вчиняла, спірна квартира вибула з її володіння поза її волею шляхом вчинення третьою особою ОСОБА_2 неправомірних дій щодо відчуження спірної квартири.

Отже, у випадку, якщо майно набуде добросовісним набувачем та застосуванню підлягає ст. 388 ЦК України, у відповідача виникає можливість скористатись своїм правом та звернутись до винної сторони правочину з позовом про відшкодування, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Якщо повернути в натурі отримане за правочином, що є недійсним, неможливо, то підлягає поверненню вартість того, що одержано. Тобто провадиться відшкодування одержаного за недійсним правочином у грошовій формі.

Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину в тому, що правочин є недійсним. У тих випадках, коли визнанню правочину недійсним сприяла вина однієї із сторін, двостороння реституція може супроводжуватися додатковими негативними наслідками для винної сторони. Зокрема, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні (сторонам) правочину або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Стаття 216 ЦК України встановлює, що основним наслідком недійсності правочину за ЦК України є двостороння реституція.

Відповідно до ч. 2 статті 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Отже, відповідно до положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних право чинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Положення ст. 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаиійний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».

У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним втрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої.

Колегія суддів зазначає, що оскільки між Одеською міською радою та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не укладались жодні договори, тобто позивач не був учасником правочину між зазначеними особами, тому в рамках даної справи таке стягнення є неможливим.

Тому, вимоги про відшкодування понесених витрат та збитків ОСОБА_1 останній має пред`являти до ОСОБА_2 як учасника та як до винної сторони правочину, шляхом звернення з окремим позовом до суду.

Таким чином, у відповідача наявне право на звернення до суду з іншим позовом до винної особи (до винної сторони правочину) як про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції, так і про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення недійсного правочину.

Отже, враховуючи вищевказане колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

3.5 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова