Ухвала

10 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 161/11664/14

провадження № 61-1475ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу адвоката Ліпкевича Івана Володимировича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати дії державного виконавця в межах ВП № 52220658 незаконними та скасувати постанови виконавця винесені в рамках ВП № 52220658.

Скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що 14 вересня 2021 року через Автоматизовану систему виконавчих проваджень йому стало відомо про те, що Першим відділом державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області, правонаступником якого є Перший відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Перший ВДВС у м. Луцьку ЗМУМЮ (м. Львів)) було відкрито виконавче провадження № 52220658 щодо стягнення з нього на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості. 16 вересня 2021 року у ВДВС йому повідомили, що це була справа про звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення боргу. 19 жовтня 2021 року він отримав відповідь органу ДВС № 289 на свою заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження про те, що воно є закінченим за пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізованого майна недостатньо для задоволення вимог), крім того виконавче провадження є знищеним згідно з актом від 26 лютого 2021 року. Вважає дії виконавця у вказаному виконавчому провадженні незаконними. Ним було з`ясовано, що 22 серпня 2014 року Луцьким міськрайонним судом за його відсутності було винесено заочне рішення про задоволення вимог ПАТ «КБ «Надра» про стягнення з нього заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, а саме: на будівлю тепличного господарства та на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва тепличного господарства, які належать ОСОБА_1 на праві власності (розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), крім того, ПАТ «КБ «Надра» надано право на продаж предметів іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Рішення набрало законної сили 13 жовтня 2014 року та було пред`явлено до виконання до Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області 13 червня 2016 року (виконавчий лист №161/11664/14-ц, виданий 18 листопада 2014 року). Виконавче провадження № 52220658 було відкрито 19 вересня 2016 року, 12 жовтня 2016 року проведено опис та арешт майна боржника, 08 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта. 07 вересня 2017 року винесено постанову про арешт майна боржника та передано його на реалізацію, яке через ДП «СЕТАМ» було реалізовано. На думку ОСОБА_1 спосіб, визначений у виконавчому листі № 161/11664/14-ц є позасудовим і не підлягає виконанню через органи ДВС/приватних виконавців, відповідно до чого державний виконавець не мав підстав до відкриття ВП. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 05 листопада 2021 року в задоволені скарги відмовив.

Волинський апеляційний суд постановою від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишив без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року - без змін.

Адвокат Ліпкевич І. В. як представник ОСОБА_1 19 січня 2022 року подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Судами встановлено, що в провадженні Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області, правонаступником якого є Перший ВДВС у м. Луцьку ЗМУМЮ м. Львів перебувало виконавче провадження № 52220658, відкрите згідно з постановою державного виконавця від 19 вересня 2016 року на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду № 161/11664/14-ц, виданого 18 листопада 2014 року.

Вказаний виконавчий лист видано на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, відповідно до якого, з метою стягнення заборгованості за договором іпотеки від 21 серпня 2006 року реєстровий № 2081 та додаткової угоди до нього від 23 серпня 2006 року реєстровий № 2108, яка складає 437 423,04 доларів США, що еквівалентно 4 791 794,43 грн, звернуто стягнення на майно, а саме: на будівлю тепличного господарства загальною площею 883,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 31 липня 2006 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О. В. за реєстровим № 1911, та на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва тепличного господарства, кадастровий номер :03:001:0956, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 548651, виданого 03 серпня 2006 року Відділом земельних ресурсів Луцького району, а також надано ПАТ «КБ «Надра» право на продаж предметів іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В межах виконавчого провадження державним виконавцем було вчинено ряд виконавчих дій з метою виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця від 07 вересня 2017 року було закінчено виконавче провадження № 52220638 на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізованого майна недостатньо для задоволення вимог).

На даний час ВП № 52220638 знищено, що підтверджено актом про знищення виконавчих проваджень від 26 лютого 2021 року.

Звертаючись зі скаргою боржник зазначав, що державний виконавець не мав права розпочинати виконавчі дії з приводу виконання рішення, оскільки спосіб визначений у виконавчому листі № 161/11664/14-ц є позасудовим і не підлягає виконанню через органи ДВС/приватних виконавців, відповідно до чого державний виконавець не мав підстав до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною п`ятою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до пунктів 10-13 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року за № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року № 489/20802, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

Отже, відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що державний виконавець при винесенні постанов в рамках виконавчого провадження щодо виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2014 року діяв відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого листа стягувачу.

Висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.

Наведені у скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Також, посилання в касаційній скарзі на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 є необґрунтованим, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, постановлені з додержанням норм права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Ліпкевича Івана Володимировича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов