Провадження №2/755/2825/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2022 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Коваленко І.В.,

при секретарі судових засідань Розпутній Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Солом`янська районна в м Києві державна адміністрація, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про проживання без реєстрації місця проживання,

в с т а н о в и в :

29.04.2021 року ОСОБА_1 , звертаючись до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про встановлення проживання без реєстрації проживання, просив суд встановити, що з 15 березня 1995 року по 23 грудня 1996 року він, ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовною заявою до суду, ОСОБА_1 посилається на те, що на підставі розпорядження 121 Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 лютого 2016 року позивачу з сім`єю у складі трьох осіб: йому та його малолітнім донькам: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 видано ордер №009536 Серії Б на жиле приміщення з правом зайняття квартири АДРЕСА_2 , а тому з березня 2016 року місцем проживання позивача та його малолітніх дітей є ця квартира.

Зібравши пакет документів для приватизації квартири з`ясувалося, що у позивача відсутній доказ на підтвердження проживання в період з 15 березня 1995 року по 23 грудня 1996 року в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам: матері позивача - ОСОБА_2 та брату позивача - ОСОБА_3 , адже позивач проживав в ній без реєстрації місця проживання, а довідка про невикористання житлових чеків видається лише за зареєстрованим місцем проживання.

З огляду на те, що довідка про проживання є єдиним документом, що підтверджує невикористання позивачем житлових чеків для приватизації квартири, що видається за місцем реєстрації позивача, який проживав без реєстрації в житлі відповідачів, а тому єдиним можливим способом підтвердити невикористання позивачем житлових чеків для приватизації квартири є звернення до суду за місцем знаходження запланованої для приватизації квартири.

24.05.2021 року ухвалою Солом`янськогорайонного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_5 , у відповідності до ч. 1 ст.27 ЦПК України, передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва - за місцем реєстрації відповідачів.

02.09.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Крім того, ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва».

01.10.2021 року до суду надійшли письмові пояснення уповноваженого представника третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в яких, зазначаючи про відсутність у даній справі інтересів Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, просить розглянути цивільну справу без участі представника третьої особи. (а.с.69-70)

05.10.2021 року до суду на позовну заяву позивача ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив відповідачки ОСОБА_2 , в якому визнала позовні вимоги та підтвердила факт проживання її старшого сина, позивача по справі, ОСОБА_1 з 15 березня 1995 року по 23 грудня 1996 років її квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання. Вважає, що в разі задоволення позову створяться умови для приватизації квартири АДРЕСА_2 не тільки для позивача, але й для її малолітніх онучок ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . (а.с.72-76).

06.10.2021 року до суду на позовну заяву ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення уповноваженого представника третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Х.Федорчук, в яких просять винести законне та обґрунтоване рішення і розглядати справу без участі представника. (а.с.78-79)

11.10.2021 року до суду на позовну заяву ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому відповідач не заперечував проти задоволення позовної заяви йог старшого брата, повністю визнав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. (а.с.82-82-84).

Третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» не скористалась своїм процесуальним правом подачі письмових пояснень.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 березня 2016 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, на підставі розпорядження від 25.02.2016 року №121, ОСОБА_1 з сім`єю з трьох осіб: він, дочка ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_6 , був виданий ордер №009536 Серії Б на право заняття жилого приміщення жилою площею 35,2 кв.м, яке складається з 2 кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8).

Згідно відмітки у паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання: позивач ОСОБА_1 , з 03.03.2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Попереднім місцем реєстрації проживання позивача ОСОБА_1 у період часу з 02.10.2012 року по 03.03.2016 рік значиться адреса: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Рішенням Київської міської ради від 12.10.2017 року «Про перейменування вулиці у Солом`янському районі міста Києва» вулицю Ярослава Галана у Солом`янському районі міста Києва перейменовано на вулицю Августина Волошина. (а.с.6).

У позовній заяві позивач стверджує про свої наміри здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_2 , для якої у нього відсутня довідка на підтвердження невикористання ним житлових чеків для приватизації квартири, що видається за місцем реєстрації позивача, який проживав без реєстрації в житлі відповідачів.

Поняття та правові основи приватизації, порядок її проведення та оформлення права власності закріплено та регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон про приватизацію), Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16.12.2009 р.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).

При приватизації державного житлового фонду використовуються житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Громадяни, які мають житло на праві власності, можуть використовувати одержані житлові чеки для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким же чином можуть використовувати житлові чеки громадяни, які отримали їх в порядку компенсації за приватизовану квартиру (будинок). (стаття 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Порядок розрахунків при приватизації квартири (будинку) регулюється статтею 5 Закону про приватизацію. Так, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно статті 8 Закону про приватизацію, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до пункту 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16.12.2009 р., громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Окрім того, згідно пункту 18 Положення, громадянин подає до органів приватизації такі документи:

заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.

Згідно пункту 19 Положення, довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (із змінами).

Згідно пункту 20 Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території).

Згідно ч. ст.8 Закону про приватизацію, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 10 статті 8 Закону про приватизацію, о ргани приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 11 ст. 8 Закону про приватизацію, спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач у цивільному судочинстві - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просив суд встановити, що з 15 березня 1995 року по 23 грудня 1996 року він, ОСОБА_1 , проживав у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання.

Вимоги позивача до відповідачів про встановлення постійного проживання без реєстрації суперечить процесуальному закону, оскільки судом не встановлено, якими діями чи бездіяльністю вказані в якості відповідачів фізичні особи порушують, не визнають або оспорюють право позивача на приватизацію державного житлового фонду.

Порядок отримання документу, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території) регулюється пунктом 20 Положення, а тому то позовні вимоги позивача до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання без реєстрації є безпідставними та необґрунтованими, адже позивачем не доведено, у чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання реалізації його права на приватизацію житлового фонду з боку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Таким чином, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків відповідного уповноваженого на це органу, створеного місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, як безпосереднього виконавця послуг у сфері приватизації державного житлового фонду.

Водночас, серед наданих позивачем доказів відсутні відомості, які б підтверджували: факт звернення позивача до відповідного відділу приватизації житлового фонду Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_2 та видачу відповідного Свідоцтва про право власності; письмову відмову відділу приватизації у приватизації житлового приміщення, у зв`язку з відсутністю документів щодо використання права на приватизацію державного житлового фонду та підтвердження реєстрації місця проживання або місця перебування. Адже, в даному випадку саме на відділ приватизації житлового фонду Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації покладається обов`язок передати громадянину у власність квартиру не пізніше місяця з дня одержання від громадянина відповідної заяви з переліком документів, зазначених у пункті 18 Положення.

Аналізуючи нормативне регулювання порядку проведення приватизації житлового фонду та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту реалізації свого права на приватизацію житлового фонду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пункти 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи даний спір, слід з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку правові підстави для задоволення вимог відсутні.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У той же час слід зазначити, що встановлення факту проживання за певною адресою без реєстрації не підтвердить невикористання позивачем права на приватизацію державного житлового фонду. Задоволення позову шляхом встановлення проживання позивача у квартирі без реєстрації місця проживання, являється неефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення імовірно порушеного права позивача, так як відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в силу відсутності у них обов`язків, які притаманні відділам приватизації відповідних районних у місті Києві державних адміністрацій, юридично позбавлені можливості вчиняти будь-які дії щодо видачі або відмові у видачі довідки про невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Згідно 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у частині першій, другій ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судом при огляді Єдиного державного реєстру судових рішень було виявлено рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2011 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: Відділ громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Святошинська районна в м. Києві держана адміністрація, про встановлення юридичного факту постійного проживання в м. Києві. Вказаним рішенням у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено. (справа № 2о-130/11)

У мотивувальній частині судового рішення стосовно ОСОБА_1 встановлені наступні обставини: «Як вбачається із матеріалів справи заявник не зареєстрував своє місце проживання або перебування у встановленому законом порядку у квартирі АДРЕСА_5 протягом 2002-2010 року, договорів або домовленостей з власниками квартири щодо утримання квартири та сплати комунальних послуг в період з 2002 року по т/ч суду не надав, Святошинська районна в м. Києві адміністрація заперечує проти задоволення заяви про встановлення юридичного факту, а тому суд виходячи із вимог ст. 212 ЦПК України вважає, що встановлення юридичного факту про постійне місце проживання заявника не менш як п`ять років у квартирі АДРЕСА_5 не підлягає розгляду у порядку ст. 256 ЦПК України, оскільки за законом вказаний факт може бути підтверджений лише підтвердженими доказами реєстрації місця проживання або перебування, які були проведені, але з будь-яких причин відомості не зберігалися. І на думку суду свідчення зацікавлених осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та акт складений сусідами, не може бути належним доказом щодо задоволення вимог заяви.»

Згідно з частинами першою, шостою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 44 ЦПК України передбачає неприпустимість зловживання процесуальними правами. Так, у часники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 44 УУЦПК України, з алежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не визначено: предмету спору, належних відповідачів, способу захисту його ймовірно порушеного права на приватизацію державного житлового фонду, який не суперечить закону і який би позивач просив суд визначити у рішенні, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у встановленні проживання позивача в період з 15 березня 1995 року по 23 грудня 1996 року в квартирі АДРЕСА_1 . Судом також не встановлено порушення прав позивача відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому, з урахуванням відсутності предмет спору, вважає відмовити у задоволенні позову через його безпідставність та необґрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16.12.2009 р., суд -

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Солом`янська районна в м Києві державна адміністрація, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про проживання без реєстрації місця проживання - відмовити.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення суду складено 15 лютого 2022 року.

Суддя І.В.Коваленко