Номер провадження: 22-ц/813/629/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06.10.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степанівської сільської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

До Суворовського районного суду м.Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степанівської сільської ради про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.07.2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степанівської сільської ради про позбавлення батьківських прав - залишено без руху.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.07.2021 р. вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Копію ухвали позивач отримав 23.09.2021 р., що підтверджується заявою яку було подано представником позивача до суду 06 жовтня 2021 року.

Згідно поданої заяви, представник ОСОБА_1 - адвокат Кірюхін О.М. зазначає вказані в ухвалі недоліки, але саму позовну заяву яка б відповідала вимогам ст. 175-177 ЦПК України, суду не подано.

Станом на 06.10.2021 р. позивачем та його представником не було виправлено недоліки позовної заяви вказані в ухвалі суду від 02.07.2021 р.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06.10.2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степанівської сільської ради про позбавлення батьківських прав постановлено вважати неподаним та повернути позивачу.

Ухвала суду першої інстанції обгрунтована тим, що станом на 06.10.2021 р. позивачем та його представником не було виправлено недоліки позовної заяви вказані в ухвалі суду від 02.07.2021 р.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду 02.11.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої, апелянт просить суд скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06.10.2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт вважає що висновки викладені в оскаржуваній ухвалі суду не відповідають обставинам справи. Ухвало постановлено з порушенням норм процесуального права. у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню за наступних підстав.

Апелянт зазначає, що представником позивачки 30.09.2021 року на виконання ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху було подано заяву, в якій обґрунтовано, з посиланням на норми законодавства пояснення, що подана до суду позовна заява відповідає вимогам статті 175, 177 ЦПК України.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов подано до двох відповідачів - ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степівської сільської ради, однак такий висновок суду є помилковим з огляду на те, що найменування учасника справи «відповідач» вказане в одиниці, та стосується лише ОСОБА_2 .

Апелянт зазначає, що відповідно до аналізу норм законодавства, участь органу опіки та піклування у справах про позбавлення батьківських прав є обов`язковою та такий орган залучається судом до участі у справі для подання висновків на виконання своїх повноважень.

Також. апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції щодо інших недоліків позовної заяви, а саме по-перше вказує, що п.6 ч. 2 статті 175 ЦПК України передбачає зазначення в позовній заяві відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору виключно, якщо такі проводилися. В тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. З огляду на зазначене, позивачкою такі заходи проведені не були, а тому і не зазначалась у поданій позовній заяві.

По-друге, позивачкою на виконання п. 10 ч. 3 статті 175 ЦПК України, було зазначено: «Підтверджуємо, що позивачкою не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав». Тому вимога суду про надання підтверджень є незрозумілою та вказує, на поверхневе дослідження судом тексту позовної заяви.

З огляду на вказане, апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував вищевказані обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про повернення позовної заяви, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.11.2021 року було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06.10.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степанівської сільської ради про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2022 року справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у такому випадку судове засідання не проводиться.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що станом на 06.10.2021 р. позивачем та його представником не було виправлено недоліки позовної заяви вказані в ухвалі суду від 02.07.2021 р.

Відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 02.07.2021 р. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Органу опіки та піклування Степанівської сільської ради про позбавлення батьківських прав було залишено без руху у зв`язку подання всупереч положенням ст. 175 ЦПК України, та доведено до відома позивача про необхідність виправити недоліки, а саме:

- уточнити коло осіб права, яких можуть бути порушені, оскільки позивачкою вказано відповідачами ОСОБА_2 та Орган опіки та піклування Степанівської сільської ради, однак, позовні вимоги висунуто лише до ОСОБА_2 , тому Орган опіки та піклування Степанівської сільської ради вказати в якості третьої особи.

- надати відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

- надати підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

З поданої представником позивача заяви до суду першої інстанції на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 06.10.2021 року вбачається, позивач звертає увагу суду на той факт, що позовні вимоги заявлені тільки до одного відповідача - ОСОБА_2 .

Щодо інших недоліків позовної заяви, зазначено, що по-перше п.6 ч. 2 статті 175 ЦПК України передбачає зазначення в позовній заяві відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору виключно, якщо такі проводилися. В тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. З огляду на зазначене, позивачкою такі заходи проведені не були, а тому і не зазначалась у поданій позовній заяві.

По-друге, позивачкою на виконання п. 10 ч. 3 статті 175 ЦПК України, було зазначено: «Підтверджуємо, що позивачкою не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав». Тому вимога суду про надання підтверджень є незрозумілою та вказує, на поверхневе дослідження судом тексту позовної заяви.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

На зазначене вище суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов передчасного висновку про повернення заяви.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Крім того, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене, з метою уникнення порушення ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, колегія суддів вважає, що надмірний формалізм у вказаній справі, з урахуванням предмету спору, може позбавити заявника права на належний захист його прав та інтересів.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Щодо обов`язковості зазначення позивачем Органу опіки та піклування в якості третьої особи, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

У відповідності до ч.5 ст.12 ЦПК України, суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин справи: роз`ясняє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Керуючись п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд, зокрема вирішує питання про вступ у справу інших осіб.

Згідно з ч.1,3-4 ст.53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» служба у справах дітей зобов`язана представляти, у разі необхідності, інтереси дітей у судах.

Згідно ст.56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно ч. 3 ст. 53 ЦПК України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно ч. 5 ст. 53 ЦПК України з питання залучення до участі в справі третьої особи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Відповідно до положень ч.2 ст.258 ЦПК України, процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Відповідно до ч. 6 ст. 56 ЦПК України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

З аналізу вищевказаних норм процесуального права, вбачається, що суд першої інстанції не позбавлений можливості у разі необхідності з власної ініціативи залучити до участі у справі у якості третьої особи Орган опіки та піклування для надання необхідного висновку, а тому, не зазначення позивачем вказаного органу у якості третьої особи не є підставою для повернення позовної заяви.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини").

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою N 20347/03 у § 35 зазначено, що, "... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, N 93, сс. 2425, п. 57)".

Колегія суддів вважає, що заявник був позбавлений права на доступ до суду, оскільки зазначені підстави повернення позовної заяви в ухвалі суду першої інстанції є передчасними.

За таких підстав, вирішуючи питання про повернення позовної заяви, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, передчасно повернув цю заяву, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України, розподіл судових витрат, сплачених за подання апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції, який приймає рішення з врахуванням загальних правил розподілу судових витрат.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 268, ст. 374, 379, 382, 381-389 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06.10.2021 року - скасувати та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О. В. Князюк

О.М. Таварткіладзе

Судді: А. П. Заїкін