Справа № 426/294/22
У Х В А Л А

про передачу справи за підсудністю

14 лютого 2022 року м.Сватове

Суддя Сватівського районного суду Луганської області Бурдун Т.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки.

Вирішуючи питання про можливість прийняття позовної заяви до розгляду і відкриття провадження у справі, суд виходить з такого.

У поданій до суду позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 30.12.2021 року в частині відступлення АТ «ОТП БАНК» на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» прав вимоги за кредитним договором № ML-900/180/2006 від 02.06.2006 року, який був укладений між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 ; також просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 30.12.2021 року в частині відступлення АТ «ОТП БАНК» на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» прав вимоги за договором іпотеки № РML-900/180/2008 від 02.06.2006 року.

Підсудність даного позову позивач визначає відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України - за місцезнаходженням нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Приписами цивільного судочинства (частина перша статті 114 ЦПК України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, частина перша статті 30 ЦПК України в чинній редакції) передбачено виключну підсудність позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, які пред`являються за місцем знаходження майна або його основної частини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) сформовано правову позицію, що забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, суди цивільної юрисдикції стало застосовували це положення таким чином, що у цьому випадку виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК України). Враховуючи положення статті 181 ЦК України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті364,367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370,372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (така позиція викладена, наприклад, у пункті 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а також в подальшому Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 25лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 426/7217/18).

З аналізу вищенаведених норм закону вбачається, що позов про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором не відноситься до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, а тому положення статті 30 ЦПК України про підсудність позову за місцезнаходженням майна, в даному випадку не застосовується.

В даному конкретному випадку, враховуючи предмет позову та характер правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню підлягають положення частини другої статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідачами у справі вказано Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» та Акціонерне товариство «ОТП Банк»

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача (юридичної особи) Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - вулиця Авіаконструктора Сікорського, буд.8, м. Київ, 04112, що належить до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до частини першої статті8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Згідно із частиною першою статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 23ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою- четвертою цієї статті.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (частина перша статті 378ЦПК України).

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у пункті 1 статті 6 Конвенції, оскільки, за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно до частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно із статтею 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи викладене вище, дана справа не підсудна Сватівському районному суду Луганської області, в порядку частини першої статті 30 ЦПК України, а тому відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України підлягає передачі до Шевченківського районного суду міста Києва (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А).

Керуючись статтями 27,30, 31,32,187,258-261,353 ЦПК України, суддя, -

П О СТ А Н О В И В:

Матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки - передати на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання до Луганського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її підписання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений також в разі пропуску з інших поважних причин.

Ухвала постановлена 14.02.2022 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці з 03.02.2022 по 07.02.2022 року, та на лікарняному з 08.02.2022 по 11.02.2022 року.

Суддя Т.А.Бурдун