24.01.2022 Єдиний унікальний номер 201/7431/21
Єдиний унікальний номер судової справи:201/7431/2021
Номер провадження: 2/205/533/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за навчання,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник Дніпровського державного медичного університету (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 590-ос від 10.08.2011 року ОСОБА_1 (далі- Відповідач) була зарахована на перший курс. 01.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н (далі - Угода). Відповідач була зарахована на ІІ Медичний факультет, педіатрія. Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язувалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менш як три роки, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 355 ос від 26.03.2018 року «Про відрахування» (очна частина інтернатури бюджетна основа) відповідач була відрахована з очної частини інтернатури з 26.03.2018 року за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Згідно наказу № 268 від 23.03.2018 року Дніпропетровської ОДА Департаменту охорони здоров`я «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 » відповідача звільнили з правом поновлення в інтернатурі на умовах контракту, а також, зобов`язали інформувати Департамент охорони здоров`я ОДА про відшкодування відповідачем КЗ «Дніпропетровська міська дитяча клінічна лікарня №1» Дніпропетровської обласної ради, витрат, пов`язаних з навчанням в інтернатурі, відповідно до укладеної угоди про проходження інтернатури та відпрацьованих трьох років після закінчення інтернатури від 12.07.2017 року № 22».

Далі, 30.10.2019 року на ім`я відповідача була направлена від ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» претензія № 3080/13 від 30.10.2019 року, але відповіді на неї позивач не отримав. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Угодою про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року у загальному розмірі 170 340 грн. 27 коп. та судовий збір у розмірі 2 555 грн. 10 коп.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Коган Роман Віталійович у відзиві на позовну заяву просив суд у задоволені позовних вимог Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за навчання, відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що в Угоді про навчання зазначено, що відшкодування вартості навчання відшкодовується до бюджету, а не на користь відповідного навчального закладу. Також просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності до даного спору, про що подав відповідну заяву.

Представником позивача було подано відповідь на відзив, у якій вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що кошти за навчання відповідача будуть стягнуті позивачем та перераховані до бюджету. Щодо строків позовної давності зазначила, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Отже, позивачу 31.05.2021 року стало відомо про недотримання відповідачем умов Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 10.08.2021 року за № 590ос, укладеної між позивачем та відповідачем, з листа Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради від 31.05.2021 року ( вих.. № 4539/0/29-21 від 31.05.2021 року). Згідно вказаного листа відповідач була звільнена з посади лікаря - інтерна за спеціальністю «Педіатрія» КЗ «Міська клінічна лікарня № 9» ДМР за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України 23.03.2018 року № 268-о.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві представник Дніпровського державного медичного університету зазначає про повне підтримання позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за її відсутності, позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволені позову у повному обсязі із посиланням на обставини, що були наведені письмово у відзиві на позовні вимоги.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення, з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що на підставі протоколу засідання приймальної комісії від 10.08.2011 року наказом ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 590-ос від 10.08.2011 року ОСОБА_1 була зарахована на перший курс ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» (а.с.10).

Судом також встановлено, що 01.09.2011 року між ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н (а.с. 9). У відповідності до умов зазначеної Угоди, вищий навчальний заклад зобов`язується забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівців з вищою освітою згідно навчальним планкам та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечується працевлаштуванням в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років, а студент зобов`язується дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, навчального плану, правил мешкання в гуртожитку ДЗ «ДМА», володіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямком підготовки «Педіатрія», прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Оглядом вказаної Угоди встановлено, що його умови були погоджені сторонами та скріплені підписами ректора інституту та відповідача, як замовника.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі Наказу № 462ос від 23.06.2017 року «Про завершення навчання» присуджено ОСОБА_1 освітньо - кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документи про вищу освіту і відраховано з числа студентів навчального закладу 23.06.2017 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо - професійними програмами (а.с. 15).

Згідно Витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» 2017 року, які навчалися за державним замовленням (протокол № 2 від 07.12.2016 року пункт 73) лікаря - ортопеда - травматолога дитячого ОСОБА_1 направлено по розподілу до Департаменту охорони здоров`я Херсонської ОДА КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є.Є. Карабелеша» (а.с. 17).

Також матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 712ос від 15.08.2017 року ОСОБА_1 було зараховано до очної інтернатури лікарів - інтернів з 2017 року по 2020 рік (бюджетна установа).

Судом встановлено, що згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 355 ос від 26.03.2018 року «Про відрахування» (очна частина інтернатури бюджетна основа) ОСОБА_1 була відрахована з очної частини інтернатури з 26.03.2018 року за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с.22).

Судом також встановлено, що згідно наказу № 268-о від 23.03.2018 року Дніпропетровської обласної державної адміністрації Департаменту охорони здоров`я «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнили з правом поновлення в інтернатурі на умовах контракту, а також, зобов`язали інформувати Департаменту охорони здоров`я ОДА про відшкодування відповідачем КЗ «Дніпропетровська міська дитяча клінічна лікарня №1 Дніпропетровської обласної ради витрат, пов`язаних з навчанням в інтернатурі, відповідно до укладеної угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури від 12.07.2017 року № 22» (а.с.23).

Матеріалами справи підтверджено, що після укладання вказаної Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року, відповідно до Наказу МОН України № 473 від 16.03.2021 року, Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», перейменовано на Дніпровський державний медичний університет, у зв`язку з чим затверджено новий Статут та внесені зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців громадських формувань (а.с.26,30).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , 07.09.2018 року зареєструвала шлюб, у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 366.

Оскільки відповідач добровільно вказані договірні зобов`язання виконувати відмовляється, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Щодо стягнення суми заборгованості за основним зобов`язанням.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року № б/н), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року, регулюються саме ними.

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших.

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за навчання ґрунтуються на законі. Разом із цим, стаття 256 ЦК України встановлює, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Згідно ч. 5 ст. 267ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як було встановлено судом, згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 355 ос від 26.03.2018 року «Про відрахування» (очна частина інтернатури бюджетна основа) ОСОБА_1 була відрахована з очної частини інтернатури з 26.03.2018 року за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та згідно наказу № 268 о від 23.03.2018 року Дніпропетровської обласної державної адміністрації Департаменту охорони здоров`я «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнили з правом поновлення в інтернатурі на умовах контракту, а також, зобов`язали інформувати Департаменту охорони здоров`я ОДА про відшкодування відповідачем КЗ «Дніпропетровська міська дитяча клінічна лікарня №1 Дніпропетровської обласної ради витрат, пов`язаних з навчанням в інтернатурі, відповідно до укладеної угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури від 12.07.2017 року № 22».

Таким чином, суд вважає, що 26.03.2018 року позивач вже був достеменно обізнаний про невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань у зв`язку із відрахуванням, що прямо вказує на порушенням відповідних прав позивача. Виходячи із вищевказаних наказів, строк позовної давності звернення до суду для позивача має обраховуватись саме з 26.03.2018 року, коли позивач дізнався про звільнення відповідача та відрахування її з інтернатури, яке ініціював позивач. Проте з позовом до суду позивач звернувся лише 23.07.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Позивач не навів достатньо обґрунтованої підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки він знав про порушене цивільне право уже в березні 2018 року, та при цьому жодних дій для його захисту протягом визначеного законом часу не вчинив, при цьому як вбачається із самої позовної заяви позивач усвідомлював про пропущення ним строку позовної давності.

Доводи позивача щодо дотримання строку позовної давності спростовуються наведеними матеріалами справи та встановленими обставинами.

За таких обставин, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, і суд не знайшов поважними причини пропуску позовної давності, так як позивач мав можливість виявити дані порушення раніше (в межах строку позовної давності) але не зробив цього, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за навчання.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що 10.11.2021 року між відповідачем ОСОБА_1 , та Адвокатським об`єднанням «Аукторітас» в особі учасника - адвоката Когана Романа Віталійовича був укладений Договір про надання правової (правничої) допомоги.

За умовами Договору про надання правової (правничої) допомоги від 10.11.2021 року виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги / правову допомогу, поіменно в переліку послуг, зазначених в п.2 цього договору, а замовник зобов`язується сплатити грошові кошти за надані послуги.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано Акт виконання наданих послуг від 23.11.2021 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 10.11.2021 року, в якому зазначено, що виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги / правову допомогу щодо: підготування та подання заяви до суду, відзиву на позовну заяву. Відповідно до умов Договору сума послуг за правову допомогу становить 2 000 грн. 00 коп. за одну годину, виконавець витратив на виконання послуги 9 годин, а саме: одна година на ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії позовної заяви та додатків до неї та ухвали про відкриття провадження по справі, 2 години консультування замовника щодо правових наслідків подання позовної заяви щодо неї та узгодження правової позиції, 6 годин складання відзиву на позовну заяву. Вартість послуг виконавця за цим актом складає 18 000 грн. 00 коп.

Суд звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є стягнення витрат на навчання. При цьому, зі змісту відзиву на позовну заяву, що її складання не потребувало від фахівця у галузі права, будь-яких надмірних додаткових зусиль та знань, тому, як наслідок, час, визначений на написання такої заяви по суті справи, у вигляді 6 годин є значно завищеним, оскільки її обсяг становить 8 (вісім) односторонніх аркушів, зміст яких здебільшого зводиться до цитування норм матеріального закону, використання яких є виключно типовим для даного виду цивільно-правових спорів, та загальновідомої судової практики із спірного питання, а також відзив містить прохальну частина та перелік додатків до відзиву, виконання яких не потребує додаткового та надмірного інтелектуального навантаження.

Також з огляду на предмет та підстави позову, обсяг матеріалів справи, суд вважає надмірним та завищеним витрати по часу на вивчення нормативно - правового регулювання спірних правовідносин, консультування замовника щодо правових наслідків подання позовної заяви щодо неї та узгодження правової позиції.

У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що відповідачем не обґрунтовано розмір витрат на правничу допомогу в їх повному обсязі, сума таких витрат є неспівмірною, оскільки не відповідає складності справи та наданому адвокатом об`єму допомоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує практику Європейського суду з прав людини з розв`язання питання відшкодування судових витрат, яка зазначена ним у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», і зроблено висновок, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з результатом розгляду справи, обсяг фактично наданої допомоги, а також виходячи із засад розумності, з позивача на користь відповідача слід стягнути 4 000 грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258 - 268, 273, 352 - 355 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст. 509, 526, 610 ЦК України, ст. 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», суд -

ВИРІШИВ:

1.У задоволені позову Дніпровського державного медичного університету (місце знаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Вернадського, буд. 9, ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про стягнення суми боргу за навчання - відмовити у повному обсязі.

2. В порядку розподілу судових витрат стягнути з Дніпровського державного медичного університету (місце знаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Вернадського, буд. 9) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені відповідачем та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

3. Судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан