Постанова

Іменем України

07 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 753/10208/20

провадження № 61-17384св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Чумацький шлях»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Розмошом Владиславом Івановичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року у складі судді

Комаревцевої Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Чумацький шлях» (далі - ТОВ «ТЕП «Чумацький шлях») про стягнення коштів за договором позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що 21 травня 2018 року він передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 189 000,00 євро, що станом на 21 травня 2018 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило

6 777 078,00 грн, для придбання шести вантажних транспортних засобів, про

що ОСОБА_2 власноручно склав розписку.

У подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_2 придбав три вантажні сідлові тягачі марки «Рено Магнум - 80», державні номерні знаки: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 НОМЕР_3 , та три спеціалізовані напівпричепи рефрижератори марки «SCHMITZ SK024», реєстраційні номерні знаки: НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , які були зареєстровані на ТОВ «ТЕП «Чумацький шлях» та використовувались відповідачем для вантажних перевезень на свою користь.

Приблизно у вересні 2019 року на його вимогу повернути грошові кошти, надані на придбання транспортних засобів, або перереєструвати транспортні засоби

на нього відповідач повідомив, що готовий повернути транспортні засоби, проте для їх перереєстрації необхідно сплатити 1 070 000,00 грн, а таких грошових коштів він не має, і тому позичив вказану суму у нього, ОСОБА_1 , про

що 23 грудня 2019 року також склав відповідну розписку зі строком повернення коштів до 22 січня 2020 року.

Будь-яких дій, пов`язаних з перереєстрацією автомобілів, ОСОБА_2 не вчинив, кошти також не повернув.

Посилаючись на статті 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України), позивач просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти

за договором позики від 21 травня 2018 року в розмірі 189 000,00 євро,

що станом на 21 травня 2018 року за курсом НБУ становило 6 777 078,00 грн,

та грошові кошти за договором позики від 23 грудня 2019 року в розмірі

1 070 000,00 грн, а всього 7 847 078,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики

від 23 грудня 2019 року у розмірі 1 070 000,00 грн.

У задоволенні позову про стягнення коштів за розпискою від 21 травня

2018 року відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов у частині стягнення коштів за договором позики

від 23 грудня 2019 року у розмірі 1 070 000,00 грн, суд вважав такі вимоги доведеними, оскільки суду надано розписку про отримання коштів у борг

та зобов`язання повернути у визначений у розписці строк.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за розпискою від 21 травня 2018 року в розмірі

189 000,00 євро, що за курсом НБУ 6на день написання розписки становило

6 777 078,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що з розписки

не вбачається, що грошові кошти в сумі 189 000,00 євро отримані відповідачем

у борг, та розписка не містить обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачеві, та вважав ці позовні вимоги не доведеними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову залишено без змін.

У частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалось, тому в апеляційному порядку не переглядалось.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови

в позові в частині стягнення коштів за розпискою від 21 травня 2018 року

в розмірі 189 000,00 євро, вважав їх законними й обґрунтованими.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтня 2021 року адвокат Розмош В. І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині відмови

в задоволенні позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Зазначає, що суди не дали належної оцінки змісту розписки, яка свідчить про те, що між сторонами укладено саме договір позики, і не зазначення у розписці таких слів як «борг» або «отримав» не свідчать про те, що розписка складена

не на підтвердження укладення договору позики.

Також звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що ЦК України не передбачає чітких вимог до тексту розписки.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і зазначає що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 червня

2021 року у справі № 531/152/19-ц (провадження № 61-12849св20),

від 06 листопада 2019 року у справі № 127/3120/16-ц (провадження

№ 61-29060св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 752/19567/14-ц (провадження № 61-10989св18), від 18 грудня 2018 року у справі

№ 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18), від 22 серпня 2019 року

у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17-ц (провадження № 61-8096св19), від 12 листопада

2020 року у справі № 154/3443/18-ц (провадження № 61-6026св20) від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) тощо.

Оскільки апеляційний суд справу переглянув тільки в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 189 000,00 євро, тому відповідно до статті 400 ЦПК України касаційний перегляд оскаржуваних судових рішень здійснюється тільки в частині цих вимог.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат

Краківський В. П. просить касаційну скаргу залишити без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці рішення прийняті

з дотриманням матеріального і процесуального закону, на підставі належним чином встановлених обставин справи.

Маючи на меті запобігти подвійному стягненню, вказує, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ТЕП «Чумацький шлях» та ОСОБА_3 про стягнення коштів, відповідно до статті 1212 ЦК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено кошти в розмірі

189 000,00 євро, що за курсом НБУ становить 6 777 078,00 грн, а також судовий збір в сумі 11 350,00 грн (копія рішення додана до відзиву).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/10208/20, витребувано справу з Дарницького районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 21 травня 2018 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2

189 000,00 євро, що на момент передачі за курсом НБУ становило

6 777 078,00 грн, на придбання шести одиниць транспортних засобів.

Про отримання цих коштів ОСОБА_2 власноручно написав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на придбання шести одиниць транспортних засобів у розмірі 189 000,00 євро (сто вісімдесят дев`ять тисяч євро)».

23 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг

1 070 000,00 грн, про що власноручно склав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ID паспорт НОМЕР_7 , орган видачі 8025, АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_8 , даною розпискою підтверджую, що взяв у ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ID паспорт НОМЕР_9 , орган видачі 8036,

у борг суму 1 070 00,00 грн (один мільйон сімдесят тисяч гривень),

які зобов`язуюсь повернути 22 січня 2020 року.»

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність

або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів

над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вважав, що між ним

та відповідачем виникли правовідносини щодо повернення боргу за двома розписками: за розпискою від 21 травня 2018 року в розмірі 189 000,00 євро

та за розпискою від 23 грудня 2019 року в розмірі 1 070 000,00 грн. Обидві розписки позивач вважав договорами позики.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої

ж якості (частина перша статті 1046 ЦК України).

Договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним договором, тобто є одним з видів договірних зобов`язань, спрямованих

на передачу майна у вигляді грошових коштів.

При укладенні договору позики сторони мають звернути увагу на форму, яка передбачена законодавцем для такого виду договорів.

Договір позики укладається як в усній так, і в письмовій формі.

У ЦК України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша статті 1047 ЦК України).

Розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян може встановлюватися законами чи постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України.

Договір позики як взаємна угода сторін має містити відповідні положення, умови щодо розміру грошової позики, визначати права та обов`язки сторін щодо строку та умов її повернення, бути укладеним у належній формі.

Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.

Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника

за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно

до умов договору та вимог закону та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.

Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають

на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов.

Розписка ОСОБА_2 від 21 травня 2018 року про отримання грошей у розмірі 189 000,00 євро містить умову отримання коштів: для придбання автомобілів,

і не містить умови про те, що вони надані саме у борг із зобов`язанням

їх повернення у певний строк.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову (в частині стягнення коштів за розпискою від 23 грудня 2019 року) з тих підстав, що розписка

від 21 травня 2018 року про отримання 189 000,00 євро не може бути визнана договором позики, оскільки містить умову лише про отримання грошових коштів, але не містить умови щодо їх повернення (строків їх повернення).

Правильним є висновок судів про те, що розписка такого змісту може бути підставою для виникнення виключно тих зобов`язань, які в ній вказані, а саме: придбання шести одиниць транспортних засобів, а не зобов`язань за договором позики.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої й апеляційної інстанцій

не встановили дійсної правової природи правовідносин, що виникли між сторонами за розпискою від 21 травня 2018 року, були предметом перевірки апеляційним судом та визнані необґрунтованими, оскільки зміст цієї розписки свідчить про те, що між сторонами не виникли правовідносини позики.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів,

що законодавством не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про застосування судами норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду,

на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові ОСОБА_1

до ОСОБА_2 про стягнення 189 000,00 євро - без змін, оскільки судові рішення в цій частині є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі

1 070 000,00 грн у касаційному порядку не переглядаються.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 189 000,00 євро залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська