465/8526/14-ц
4-с/465/30/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року місто Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді Мигаль Г.П.,

при секретарі судового засідання Максимович М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особі - Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Валевський Олександр Олександрович, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» Караченцева Артема Юрійовича,

встановив:

скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Подану скаргу покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 14 липня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариство «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» в особі Львівського відділення №5 ПАТ КБ "Фінансова ініціатива" про стягнення банківського вкладу та процентів задоволено повністю. На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 465/8526/14-ц, з яким скаржник звернувся до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ). 30 червня 2020 року скаржник отримав постанову від 27 травня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП №61975377. Оскаржувану постанову вважає незаконною, оскільки державним виконавцем не було вчинено належних дій, спрямованих на реальне виконання рішення суду. Таким чином, звертаючись до суду з даною скаргою просить:

-визнати неправомірною та скасувати постанову у справі державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Валевського Олександра Олександровича від 27.05.2020 про закінчення виконавчого провадження №61975377;

-зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії у виконавчому провадженні №61975377, спрямовані на виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.07.2015 року по справі № 465/8526/14-ц.

Скаржник та його представник в судове засідання не з`явилися. Скаржник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої скаргу підтримує та просить задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про час дату та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином. Правом на подачу до суду пояснень не скористався.

Представник Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» Караченцева Артема Юрійовича в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Подав клопотання про відкладення розгляду справи. У клопотанні також зазначив, що 20 вересня 2021 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 960 затверджено ліквідаційний баланс та звіт про виконання ліквідаційної процедури Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива». У зв`язку із затвердженням ліквідаційного балансу банку та ухвалення остаточного звіту про виконання ліквідаційної процедури закрито накопичувальний рахунок Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива», до цього всі кошти було перераховано кредиторам в порядку черговості у відповідності до ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 53 Закону України від 23.02.2012 №4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з моменту затвердження ліквідаційного балансу ліквідаційна процедура банку вважається завершеною. Відповідно до статті 52 Закону України від 23.02.2012 №4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними.

Згідно з ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Оскільки поважних причин неявки заінтересованої особи судом не встановлено, уповноважений представник не реалізував свого права на подачу до суду пояснень протягом часу судового провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду скарги суд вважає, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні та знаходить можливим проводити розгляд скарги на підставі наявних у справі документів.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Львівського відділення №5 ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про стягнення банківського вкладу та процентів задоволено повністю.

Вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_1 44 650,44 доларів США, з яких: 43 935 доларів США 66 центів сума заборгованості; 714 доларів США 78 центів розмір трьох % річних, 998,10 євро, з яких: 989 євро 80 євро центів сума заборгованості; 8 (вісім) євро 30 євро центів розмір трьох % річних; 247 240,54 грн., з яких: 209 594 гривень 01 копійок сума заборгованості; 2015 гривень 55 копійок розмір трьох % річних; 35630 гривень 98 копійок розмір інфляційних втрат.

На виконання рішення, 07 серпня 2015 року видано виконавчий лист № 465/8526/14-ц.

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Валевського О.О. від 27 травня 2020 року виконавче провадження ВП №61975377 з примусового виконання виконавчого листа №465/8526/14-ц закінчено на підставі п.4 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом оскаржуваної постанови, рішенням Правління Національного банку України від 21.05.2019 року № 352-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» було відкликано банківську ліцензію № 219 від 11.10.2011, а за рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.05.2019 № 1268 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» та делегування повноважень ліквідатора банку» було запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» з 22.05.2019 до 21.05.2021 включно.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статей 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

Згідно з частиною першою та четвертою статтею 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі «Артіко проти Італії»). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі права на справедливий суд, а саме: на сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

При цьому в рішенні ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право па доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 pоку).

У справі «Войтенко проти України» суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

За таких обставин, наявність норми пункту 4 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено закінчення виконавчого провадження у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням цивільного судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі №761/14537/15-ц та у постанові від 15.04.2020 у справі №761/24136/15-ц.

За таких обставин, правові підстави для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №61975377 з примусового виконання виконавчого листа №465/8526/14-ц, з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» були відсутні, оскільки це суперечить принципу верховенства права та меті й завданням цивільного судочинства.

Суд доходить до переконання про порушення прав стягувача у виконавчому провадженні ВП №61975377, відтак скарга є обґрунтованою. Разом з цим, наведені у клопотанні доводи представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» «Фінансова ініціатива» Караченцева Артема Юрійовича, вищевказаних обставин не спростовують.

Примусове виконання рішення суду полягає у вчиненні державним виконавцем дій в їх сукупності на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених законом і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до закону.

Як роз`яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14, у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

З огляду на наведене суд, вирішуючи питання щодо способу поновлення прав стягувача вважає за необхідне зобов`язати державного виконавця здійснити заходи примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП №61975377 у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і ЗУ «Про виконавче провадження» .

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, подана скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 13, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову у справі державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Валевського Олександра Олександровича від 27.05.2020 про закінчення виконавчого провадження №61975377.

Зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні ВП №61975377 здійснити заходи примусового виконання рішення Франківського районного суду м.Львова від 14.07.2015р. у справі №465/8526/14-ц у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 09 лютого 2022 року.

Суддя Мигаль Г.П.