Справа № 545/2611/21
Провадження № 2/545/382/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2022 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Потетій А.Г.

за участю секретаря - Данко А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів за розпискою (договором позики), посилаючись на те, що 12 лютого 2014 року вона надала в позику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) гривень 00 коп., котрі були передані позичальнику в строк до 15 квітня 2014 року. На виконання зазначених умов була надана розписка від 12.02.2014 року, яка була позичальником власноручно надана.

Видана відповідачем розписка, є підтвердженням укладеного між позивачем і відповідачем договору позики, є, також, доказом факту передачі грошової суми позичальнику.

Добровільно заборгованість у встановлений в розписках термін відповідач не повернув.

Оскільки, на звернення позивачки, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, ОСОБА_2 ухиляється від мирного вирішення спору, вона змушена звернутися до суду з даним позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 12 лютого 2014 року в розмірі 141 253 (сто сорок одна тисяча двісті п`ятдесят три) гривні 27 копійок, яка складається з: 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 коп. - основна заборгованість за позикою; 45 230 (сорок п`ять тисяч двісті тридцять) гривень 76 коп. - заборгованість за відсотками за користування позикою; 9 102 (дев`ять тисяч сто дві) гривні 51 коп. - заборгованість за 3% річних; 46 920 (сорок шість тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 00 коп. - заборгованість за інфляційними втратами.

У судове засідання позивачка та її представник адвокат Кіндяк О.І. не з`явилися, надавши суду клопотання з проханням розглянути справу у їх відсутність, прохали позов задовольнити з підстав викладених у відповіді на відзив.

Так у відповіді на відзив представник позивача адвокат Кіндяк О.І. просить задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такої думки притримується також і Полтавський апеляційний суд, що підтверджується прийнятою нещодавно постановою по справі № 545/1117/21 від 27 січня 2022 року.

Також представником позивача адвокатом Кіндяком О.І. подано клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та його поновлення.

Відповідач та його представник адвокат Савчук О.В. у судове засідання не з`явився, надавши суду клопотання з проханням розглянути справу у їх відсутність, прохали у задоволенні позову відмовити застосувавши строки позовної давності.

У відзиві на позов представник відповідача адвокат Савчук О.В просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що розписка була складена 12 лютого 2014 року з строком для повернення коштів до 15 квітня 2014 року.

Позивачка абсолютно неправомірно застосовує 3% річних, відсотків за користування у кредитом та інфляційних нарахувань. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка як ніхто інший знала про строки виконання грошового зобов`язання, що вказані в розписці. Право позивачки на стягнення суми боргу за розпискою та інших нарахувань виникло із 16 квітня 2014 року і згідно ст. 257 ЦК України становить 3 роки до 15 квітня 2017 року. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі вважає сплив строку позовної давності для звернення стягнення основної суми боргу за розпискою.

Як вище зазначено, строк давності для пред`явлення вимог та стягнення боргу із відповідними нарахуваннями закінчився 15 квітня 2017 року.

Також у поданих представником відповідача запереченнях на відповідь на відзив адвокат Савчук О.В вказує на те, що позивачка у клопотанні про визнання причин пропущеного строку поважними зазначає, що протягом 2014 - 2017 років вона хворіла і тому не звернулася до суду в трьох річний строк після кінцевої дати повернення коштів за розпискою (15 квітня 2014 року). Слід врахувати, що порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Право позивачки на стягнення суми боргу за розпискою та інших нарахувань виникло із 16 квітня 2014 року (на наступний день після остаточної дати розрахунку є зазначеної в розписці) і згідно ст. 257 ЦК України становить 3 роки - до 15 квітня 2017 року. Розглядаючи додані до клопотання копії медичних документів, відомо те, що позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 13.10.2014 р. по 22.10.2014 р. Крім того, додані листи непрацездатності, що свідчать про непрацездатність позивачки у зв`язку з хворобою в період з 04.04.2016 р. по 08.04.2016 р., з 06.02.2017 р. по 08.02.2017 р., з 14.12.2016 р. по 16.12.2017 р., з 26.12.2017 р. по 29.12.2017 р. В загальному позивачка перебувала на лікуванні 24 дні за період з 2014 року по 2017 рік.

Отже, зазначені позивачкою причини аж ніяк не можуть бути поважними і такими, що спонукали пропуску трьох річного строку давності для звернення до суду з позовом про стягнення боргу, так як будь-який проміжковий час, коли позивачка не перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 15 квітня 2014 року по 15 квітня 2017 року вона мала достатньо часу для врегулювання спірного питання. Крім того, існує інститут представництва, що надає їй можливість через представника вирішувати спори в судовому порядку. Інші документи, додані до клопотання, крім листків непрацездатності та епікризу стаціонарного лікування не мають юридичного значення для обґрунтування пропущеного строку позовної давності так як вони, відображають лише результат проведених аналізів та результати ультразвукового обстеження і не підтверджують непрацездатність позивачки.

Помилковим є твердження позивачки про те, що дане невиконання відповідачем грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Триваючим правопорушенням є прострочення платежу боржником за кредитними зобов`язаннями, а у даному спорі розглядаються відносини між позичальником і позикодавцем і строки повернення коштів у визначені розпискою, а не графіком погашення щомісячних платежів як у кредитних зобов`язаннях. Крім того, у судових рішеннях, на які посилається позивачка зовсім інший суб`єктний склад: кредитор (банк чи інша юридична особа) і боржник (фізична особа).

Досить детально подібну ситуацію із застосування норм матеріального права описано у Постанові Верховного суду України від 22 грудня 2020 року по справі № 370/3538/18, зокрема: «суди встановивши, що договір позики, укладений між сторонами є строковим, і цей строк обмежується датою 16 травня 2015 року, враховуючи, що з позовом до суду особа звернулась лише 11 грудня 2018 року, дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності».

Позивач невірно посилається на перелічені ним судові рішення судів вищих інстанцій оскільки такі рішення не є тотожними до даної справи.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальниками своїх зобов`язань за договором позики (розпискою), позовна давність за вимогами про повернення коштів повинна обчислюватись з моменту настання строку їх повернення (Постанова ВСУ від 17.10.2018 р по справі № 495/8904/15-ц). В даному випадку строк позовної давності для

звернення до суду розпочався з 15 квітня 2011 року, оскільки у зазначений строк відповідач не повернув позивачці кошти і саме з цього часу остання дізналася про порушення своїх прав. Про те, що правовідносини між позивачкою і відповідачем ґрунтуються на договорі позики, свідчить ст. 1046 ЦК України, а також це визнає і сама позивачка у своєму позові.

А це в котрий раз доводить, що позивачка помилково в якості судової практики застосувала рішення судів, що приймалися у спорах за кредитними договорами, а не за договорами позики, що було б правильно.

Підстав вважати перебіг строку позовної давності перерваним також не має.

Відповідач не здійснював будь-яких виплат позивачці в період з 15.04.2014 р. по 15.04.2017р., а відповідачка, зі свого боку, не зверталася до відповідача із відповідними вимогами в цей період.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду.

Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд відхилити клопотання позивачки про визнання причин пропущення строку позовної давності поважними як таке, поважність якого не доведена та застосувати загальні строки позовної давності до правовідносин про стягнення боргу за договором позики, відлік яких починається з 16 квітня 2014 року, як до основної суми боргу так і до інших нарахувань та врахувати, що позивачкою у відповіді на відзив і у позові невірно застосована судова практика, що в подальшому підводить до неправильного застосування норм матеріального права.

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов не підлягає до задоволенню з таких підстав.

Так судом встановлено, що 12 лютого 2014 року ОСОБА_1 надала в позику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) гривень 00 коп., котрі були передані позичальнику на строк до 15 квітня 2014 року. На виконання зазначених умов була надана розписка від 12.02.2014 року, яка була позичальником власноручно надана.

Видана відповідачем розписка, є підтвердженням укладеного між позивачем і відповідачем договору позики, а також доказом факту передачі грошової суми позичальнику.

Добровільно заборгованість у встановлений в розписці строк відповідач не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до позиції ВСУ викладено в постанові від 13.12.2017 р. № 309/3458/14-ц, останній підкреслив, що згідно ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове.

Таким чином, укладений між позивачем та відповідачем договір позики грошових коштів та надана ОСОБА_2 розписка від 12.02.2014 року є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

При цьому наявність боргової розписки у позивачки підтверджує факт наявності боргу.

За таких обставин, суд вважає недоведеним факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови договорів позики.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6- 49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей, нараховуються проценти за користування ними.

Необхідно враховувати, що, оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, на суму неустойки не нараховуються проценти (ч. 2 ст. 550 ЦК). Під процентами в цьому випадку слід розуміти проценти за користування чужими грошовими коштами, стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК, та проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, які стягуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

Слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13).

За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою:

сума боргу х 3 % і 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Разом з тим, згідно висновків щодо застосування норм права викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Однак позов у цій справі подано саме у зв`язку з неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Враховуючи викладене у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України слід відмовити за безпідставністю.

Таким чином права позивачки на повернення суми позики є порушеними і відповідно вона має право на отримання від відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми.

Разом з тим, представником відповідача подано заяву щодо пропуску позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за договором позики) встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті).

Верховним судом України сформовано наступну правову позицію у справі за № 6-2469цс16 (Постанова від 16.11.2016 року): «пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ«Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Цивільним кодексом України, а саме статтями 263, 264 передбачені випадки у яких позовна давність зупиняється та переривається.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У даній справі сторони визначили строк договору позики до 15.04.2014 року.

Тобто, зобов`язання з надання позики та її повернення є основним зобов`язанням.

За умовами договору сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити до 15.04.2014 року. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Суд вважає неспроможними твердження позивача та його представника про поновлення строку позовної давності, оскільки наведені підстави не є такими, що об`єктивно позбавляли позивачку протягом семи з половиною років звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення коштів з відповідача.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи викладене, а також те, що строк виконання зобов`язання сплинув 15.04.2014 року, відповідно строк позовної давності сплинув 15.04.2017 року, позивачка звернулась до суду з даним позовом 16.08.2021 року, тобто з пропуском вказаного строку, відповідач заявив про застосування наслідків сливу позовної давності, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі.

Витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на позивачку, згідно ст.141 ЦПК України.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст.ст. 12,13, 78-80, 109, 141, 258 268, 280-283, 284, 352 ЦПК України, ст. ст. 202, 207, 525, 526, 530, 598, 599, 610, 625, 1046-1050, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики.

Судові витрати понесені позивачкою при зверненні до суду у виді судового збору в розмірі 908,00 грн. віднести за рахунок позивачки.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя: А.Г. Потетій