справа № 759/6752/21 головуючий у суді І інстанції Горбенко Н.О.
провадження № 22-ц/824/1558/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюковою Іриною Олександрівною на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» Стрюкова І.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що на підставі рішення правління Національного банку України від 27 листопада 2018 року № 796-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 листопада 2018 року № 3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації» та делегування повноважень тимчасового адміністратору банку. Розпочато процедуру виведення банку з ринку. В подальшому на підставі рішення Правління Національного банку України від 18 грудня 2018 року № 849-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку - Шевченку О.В.. В подальшому рішенням дирекції Фонду № 2706 від 24 жовтня 2019 року змінено уповноважену особу ліквідатора на Стрюкову І.О . Рішенням виконавчої дирекції від 17.11.2020 року № 1957 продовжено повноваження ліквідатора до внесення запису про припинення банку до Єдиного держаного реєстру юридичних осіб.

З 28 листопада 2018 року АТ «ВТБ Банк» здійснює свої повноваження на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 12 листопада 2018 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «ВТБ Банк» в межах гарантованої суми відшкодування було перераховано грошові кошти з рахунку ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «ВТБ Банк» в розмірі 42 000 грн. з призначенням платежу «Надання безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі згідно договору № 1/11-18 від 12.11.2018 року».

На підставі наказу № 32-од від 29 листопада 2018 року створено комісію з перевірки документів пов`язаних з укладанням АТ«ВТБ Банк» протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації договорів банківського вкладу (депозиту) та договорів банківського рахунку (поточних рахунків, в тому числі карткових) з вкладниками, а також обставин зарахування грошових коштів на рахунки таких осіб АТ«ВТБ Банк». За результатами якої виявлено 135 операцій, які на підставі ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мають ознаки нікчемності. Наказом уповноваженої особи № 92/1-од від 30 травня 2019 року затверджено результати перевірки та визнано нікчемним правочин щодо перерахування грошових коштів в сумі 42 000 грн. з поточного рахунку ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» № НОМЕР_2 на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритийв АТ«ВТБ Банк» на підставі ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилаючись на положення ст. 216 ЦК України позивач просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину шляхом повернення з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відкритого АТ«ВТБ Банк» на рахунок ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «ВТБ Банк» грошових коштів в розмірі 40 580,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, Акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» СтрюковоїІрини Олександрівни, подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому,посилаючись на обставини зазначені в позові, вказує, що правочини щодо перерахунку грошових коштів в сумі 42000,00 грн. з поточного рахунку відповідача 2, відкритого в АТ «ВТБ БАНК» на рахунок відповідача 1, відкритий в АТ «ВТБ БАНК» є нікчемним відповідно до вимог п.7, п.9 ч.3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідач 2 з метою отримання коштів звернувся до АТ «ВТБ БАНК» із заявою про задоволення його кредиторських вимог в порядку черговості, а відповідачем 1 не вчинено жодних дій спрямованих на визнання факту нікчемності правочину щодо перерахунку відповідачем 2 на поточний рахунок відповідача 1 грошових коштів. Позивач позбавлений можливості здійснювати задоволення вимог кредиторів без ризику завдання збитків та понесення додаткових витрат.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставинисправи, ціну позову та предмет спору, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням правління Національного банку України від 27 листопада 2018 року № 796-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «ВТБ Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 листопада 2018 року № 3180 «Про запровадження тимчасової адміністрації» та делегування повноважень тимчасовому адміністратору банку. Розпочато процедуру виведення банку з ринку (а.с.16).

Рішенням Правління Національного банку України від 18 грудня 2018 року № 849-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ВТБ Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 3392 «Про початок процедури ліквідації АТ «ВТБ Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку - Шевченку О.В. (а.с.17).

Рішенням дирекції Фонду № 2706 від 24 жовтня 2019 року змінено уповноважену особу ліквідатора на Стрюкову І.О . Рішенням виконавчої дирекції від 17.11.2020 року № 1957, продовжено повноваження ліквідатора до внесення запису про припинення банку до Єдиного держаного реєстру юридичних осіб (а.с.18-19).

Згідно виписки по особовим рахункам за 12 листопада 2018 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритий в АТ«ВТБ Банк» перераховано грошові кошти з рахунку ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» № НОМЕР_2 , відкритого в АТ «ВТБ Банк» в розмірі 42000 грн. Призначення платежу «Надання безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі згідно договору № 1/11-18 від 12.11.2018 року. Даний факт також підтверджується випискою по рахунку ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» (а.с.10-11).

Згідно повідомлення про нікчемність правочину від 31 травня 2019 року адресованого ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» та ОСОБА_1 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» Шевченко О.В. повідомляє про нікчемність транзакції (операції) від 12 листопада 2018 року, відповідно п. 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с.12-15).

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для застосування наслідків нікчемного правочину, транзакції по рахункам проведеним 12 листопада 2018 року між відповідачами на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у вигляді повернення грошових коштів на рахунок ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» в попередній стан.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інтенції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог. Жодної угоди між банком та відповідачами укладено не було. Транзакція перерахування коштів відбулась на підставі договору №1/11-18 від 12.11.2018 року про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги між ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» та ОСОБА_1 , і не може бути визнана нікчемною, тому що не розповсюджує свою дію на правовідносини між господарюючими суб`єктами та їх працівниками.

Колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції, виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов`язків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розрахунковими банківськими операціями є рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно вважав, що за своєю правовою природою перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочином в розумінні вищезазначених правових норм, а є банківськими операціями, які не можуть бути визнані нікчемними.

Проведення банківських операцій є результатом правочинів, тобто цивільно-правових угод, які в цьому випадку позивачем не оспорюються та є дійсними в силу правової презумпції, закріпленої у статті 204 ЦК України.

Правовий висновок відносно того, що банківська операція з перерахування грошових коштів не є правочином, а тому не може бути визнана недійсною (нікчемною), висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 755/7957/16-ц, провадження № 14-209цс18, які згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.

А відтак, безпідставними є твердженням позивача, щодо можливості визнання нікчемним правочину у вигляді транзакції по перерахунку грошових коштів з рахунку ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» на рахунок ОСОБА_1 , які були відкриті в АТ«ВТБ Банк».

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Такий правочин не створює ніяких юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач, як на правову підставу нікчемності проведеної транзакції, для застосування наслідків її нікчемності посилався на положення п. 7 ч. 3 ст. 38 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Проте, згідно положення зазначених вимог законодавства правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, зокрема, серед іншого, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7 ч. 3 ст. 38).

Проте, в матеріалах справи відсутні угоди між банком та відповідачами. Транзакція перерахування коштів відбулась на підставі договору №1/11-18 від 12.11.2018 року про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги між ТОВ «Науково-виробничий центр «ІНГЕОКОМ» та ОСОБА_1 .

Частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що дії Фонду по виявленню правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, мають бути вчинені виключно під час запровадження тимчасової адміністрації банку.

Однак, судом першої інстанції встановлено, що наказ уповноваженої особи № 92/1-од від 30 травня 2019 року яким затверджено результати перевірки, на який посилається в позовній заяві позивач, суду не надано.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «ВТБ Банк» СтрюковоїІрини Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова