Єдиний унікальний номер судової справи 490/396/19
Номер провадження 22-ц/812/171/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

14 лютого 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Калашник А.О.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 заочне рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 23 липня 2019 року, під головуванням судді Чулупа О.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року Акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі АТ «Альфа Банк») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 37 300 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Взятий на себе обов`язок за вказаним договором банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримала, у зв`язку із чим станом 18 грудня 2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 54 469 грн. 19 коп., з яких: 29 842 грн. 57 коп. тіло кредиту, 497 грн. 44 коп. відсотки за користування кредитом, 21 027 грн. 43 коп. прострочене тіло кредиту та штраф в розмірі 3 101 грн. 75 коп.

Посилаючись на викладені обставини, АТ «Альфа-Банк» просило позов задовольнити, стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 54 469 грн. 19 коп.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2019 року позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором в загальному розмірі 54 469 грн. 10 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимоги відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 дійсно укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Кредитні кошти в сумі 37 300 грн. знаходились на картковому рахунку, та відповідач ними не користувалась. 24 березня 2018 року невстановлені особи невідомим способом без її відмова та згоди заволоділи грошовими коштами в розмірі 36 000 грн. з належної їй картки. За вказаним фактом ОСОБА_1 зверталась як до керівництва банку так і до правоохоронних органів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи 23 січня 2018 року між ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с.4-14).

Відповідно до умов оферти, ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн., процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії - 24% річних, тип процентної ставки фіксована (а.с.3).

На підтвердження позовних вимог АТ «Альфа Банк» надало суду копію анкети-заяви відповідача, копію оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, копію публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб, копію правил користування банківською платіжною карткою.

У заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала про несанкціоноване списання з її рахунку коштів у розмірі 36 000 грн., про що вона негайно повідомила АТ «Альфа Банк», а також звернулася з цього приводу до відділення поліції.

Зокрема, згідно витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 0001170, 25 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області із заявою про те, що 24 березня 2018 року невстановлені особи невідомим способом заволоділи коштами в сумі 36 000 грн. з належної їй банківської картки (а.с.66).

Відповідно до положень ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч.1 ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року, визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п.1.27 ст.1 зазначеного Закону України платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону України порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно п.33.3 ст.33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу.

Пунктом 8 розділу VI постанови правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 Про затвердження Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, обов`язок емітента відновити залишок на рахунку клієнта передбачено лише у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу, тобто відповідно до п.1.24 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

Пункт 9 розділу VI зазначеного Положення звільняє користувача платіжного засобу від відповідальності за здійснення платіжних операцій, лише у випадку коли електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.

Одночасно п.5 розділу VI Положення покладає на користувача обов`язок контролювати рух коштів за своїм рахунком, а п.6 розділу VI Положення розмежовує ризик та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу.

З урахуванням викладеного, саме на відповідача покладено як обов`язок нерозголошення інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, так і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації.

Саме про таке застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначено в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №522/22780/15.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що було проведено несанкціоноване списання коштів з її карткового рахунку.

Наявність кримінального провадження, порушеного за заявою відповідача, не може свідчити, з огляду на презумпцію невинуватості, про вчинення злочину щодо відповідача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення позичальника від обов`язку належного виконання кредитного зобов`язання і виконання умов договору у разі настання певних обставин, передбачених ними. До того ж, в матеріалах справи відсутні дані щодо ходу розслідування та/або прийняття у справі відповідного процесуального рішення. Не було надано таких даних і під час розгляду справи у апеляційній інстанції.

Також, слід зазначити, що підписавши 23 січня 2018 року оферту, відповідач фактично підписала із банком договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, публічна пропозиція якого була розміщена на інтернет-сторінці ПАТ «Альфа-Банк» www.alfabank.com.ua.

Так, відповідно до п.п.4.2.5, 4.2.6 зазначеного договору, клієнт зобов`язаний особисто користуватися карткою, виписаною на його ім`я, не передавати її в користування третім особам і вжити всіх можливих заходів для запобігання її втрати; нікому не повідомляти ПІН-код, ПІН-код МАХІ, М-ПІН, що застосовується для NFC сім-картки та зберігати його у таємниці, щоб ні за яких умов він не став відомим третій особі. У випадку розголошення клієнтом ПІН-код, ПІН-код МАХІ, М-ПІН, клієнт позбавляється права на оскарження операцій по рахунку клієнта та банк не несе відповідальності перед клієнтом за здійснені операції по рахунку клієнта, в тому числі операції, що здійснені будь-якими третіми особами.

Згідно із п.4.2.19 зазначеного договору, у разі невиконання умов п.4.2.5-4.2.6 держатель картки несе особисту відповідальність за можливі фінансові збитки, які стали наслідком використання картки/реквізитів картки третіми особами та зобов`язаний сплатити банку комісію, яка передбачена у Тарифах за перевипуск картки (у разі її перевипуску).

Правилами п.4.2.21 зазначеного договору визначено, що у разі користування послугою Альфа-чек та виявлення будь-яких ознак втрати контролю над власною sim-картою чи телефоном, на номер котрого надходять sms-повідомлення (відсутність зв`язку, підозрілі дзвінки або операції по рахунку мобільного телефону тощо) негайно повідомляти про це банк. Підписанням договору клієнт надає банку свою безумовну письмову згоду на розкриття третім особам інформації, що може бути направлена банком клієнту, а також несе всі можливі ризики, пов`язані з тим, що направлена в sms-повідомленні інформація може стати відомою третім особам. Банк не несе відповідальності за результат доставки sms-повідомлення на номер телефону клієнта.

З матеріалів справи убачається, що 26 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Альфа-Банк» із заявою, в якій повідомила банк про зняття невідомою особою з належної її картки кошти в розмірі 36 000 грн. (а.с.67).

У відповідь на вказане звернення, 10 квітня 2018 року АТ «Альфа-Банк» надіслало лист №29403-23.1-б/б, в якому повідомило ОСОБА_1 , що операції проведені через інтернет-сервіс «My Alfa-Bank», та відповідальність за операції, які були здійснені з порушенням правил безпеки використання карт, надання доступу до особистого кабінету інтернет-сервіс «My Alfa-Bank», несе клієнт. Також рекомендовано звернутися до правоохоронних органів для подальшого розслідування ситуації (а.с.69).

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач втратив контроль над власним телефоном з відповідним номером та ним не отримувались смс-повідомлення із кодами від банку, матеріали справи не містять.

За такого, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази несанкціонованого списання банком коштів з карткового рахунку відповідача, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Розглядаючи позовну заяву банку, колегія суддів приходить до наступного.

Звертаючись із позовною заявою до суду, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2018 року у загальному розмірі 54 469 грн. 19 коп., яка утворилась станом на 18 грудня 2018 року, а також судові витрати у справі в сумі 1 762 грн.

За такого, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, колегія суддів вважає, що між сторонами був укладений договір про надання кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому виходячи із факту порушення позичальником зобов`язань по обумовленому договору, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2018 року в загальному розмірі 51 367 грн. 44 коп., з яких: 29 842 грн. 57 коп. основна сума заборгованості, 21 027 грн. 43 коп. прострочене тіло кредиту, 497 грн. 44 коп. відсотки за користування кредитом.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу задоволенню не підлягають, оскільки відсутні у договорі умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що рішення на підставі положень ст.376 ЦПК України, слід скасувати та прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 1 762 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (51 367 грн. 44 коп.) від загальної суми позовних вимог (54 469 грн. 19 коп.), що становить 1 661 грн. 74 коп.

Також необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_1 при зверненні з апеляційною скаргою сплатила 2 643 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги на користь відповідача слід стягнути сплачений нею за подання апеляційної скарги судовий збір пропорційно від суми, на яку зменшено стягнення порівняно із судом першої інстанції, тобто 150 грн. 39 коп.

В силу ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За такого колегія суддів вважає за необхідне покласти на ОСОБА_1 обов`язок сплатити на користь позивача різницю між судовими витратами, які підлягають стягненню, а саме 1 511 грн. 35 коп. (1 661 грн. 74 коп. 150 грн. 39 грн.).

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду справи з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню 1 511 грн. 35 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» () заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2018 року в загальному розмірі 51 367 (п`ятдесят одна тисяча триста шістдесят сім) грн. 44 коп., з яких: 29 842 грн. 57 коп. основна сума заборгованості, 21 027 грн. 43 коп. прострочене тіло кредиту, 497 грн. 44 коп. відсотки за користування кредитом.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 в частині стягнення штрафу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» () 1 511 (одна тисяча п`ятсот одинадцять) грн. 35 коп. на відшкодування судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 16 лютого 2022 року