Єдиний унікальний номер 341/1506/21
Номер провадження 2/341/49/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Гаполяка Т.В.,

секретаря судового засідання Остапчук Б.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , залученого органу місцевого самоврядування, який діє на захист прав дитини - Служби в справах дітей Бурштинської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

ОСОБА_1 звернулась до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , залученого органу місцевого самоврядування, який діє на захист прав дитини - Служби в справах дітей Бурштинської міської ради та просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю у її супроводі без згоди батька дитини ОСОБА_2 з часу набрання рішенням законної сили і до 01 вересня 2022 року

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем. В шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2013 року шлюб розірвано, визначено місце проживання сина разом нею.

Має намір організувати відпочинок сина за кордоном, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон. У зв`язку з цим звернулась до суду із зазначеним позовом.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шевчук-Філімон Н.М. позов підтримала. Додатково пояснила, що син сторін проживає та навчається в Україні. Мета виїзду за кордон - оздоровлення та відпочинок такого. Враховуючи мету поїздки, позивачем визначено ряд туристичних країн та період в межах якого доцільним буде виїзд за кордон - до 01 вересня 2022 року, початку навчального року.

Відповідач, позов заперечив, подавши відзив на позов. Заперечуючи позов відповідач покликається на те, що позивачем не доведено дійсних намірів поїздки дитини за кордон. Вважає позов поданий з мотивів помсти, з огляду на його небажання продовжувати спільне проживання з позивачкою.

В судовому засіданні позивач позов заперечив, з підстав викладених у відзиві, просив в позові відмовити.

Представник відповідача - адвокат Свирида Г.С. в судовому засіданні підтримала позицію довірителя. Зазначила, що позивачем не визначено конкретну адресу перебування дитини за кордоном, не надано доказів на підтвердження повернення дитини, що створює ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Служба у справах дітей Бурштинської міської ради в судове засідання представника не скерувала. Начальником служби Козар С. скеровано до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника служби. Козар С. зазначила про підтримку висновку служби про відмову в дозволі на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2013 року розірвано зареєстрований 28 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб. Визначено місце проживання народженого у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_3 разом з матір`ю (а.с. 8, 9).

Син ОСОБА_3 на час розгляду справи проживає разом з позивачем, що визнається сторонами.

Рішенням Виконавчого комітету Бурштинської міської ради складено висновок щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього сина ОСОБА_3 без згоди батька у зв`язку з поданням не повного пакету документів.

3.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги докази на підтвердження фактів, що мають значення для вирішення справи, суд враховує наступне.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Приймаючи рішення по суті спору суд враховує те позивачем доведено дійсні наміри виїзду дитини за кордон - відпочинок, оздоровлення, з подальшим поверненням дитини в Україну, визначивши період такого виїзду - до початку навчального року та країни у яких організовано туризм, відпочинок.

Можливість поїздки за кордон за зазначених обставин є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має мета такої поїздки та період поїздки.

Суд вважає вірним здійснення позивачем підготовки до поїздки дитини за кордон для відпочинку завчасно, зокрема отримати дозвіл суду для такої поїздки визначивши перелік країн подорожі. Враховуючи реалії сьогодення, реалізувати дані наміри позивачем можливо за наявності сукупності обставин:

- відсутності юридичних перешкод у виїзді дитини за кордон (в даному випадку рішення суду);

- з урахуванням епідеміологічної ситуації у світі;

- пропозиції на ринку туристичних послуг;

- фінансові можливості матері.

Відтак, позов слід задовольнити, надавши ОСОБА_1 дозвіл на одноразовий виїзд неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 за кордон до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю у її супроводі без згоди батька дитини ОСОБА_2 з часу набрання рішення законної сили і до 01 вересня 2022 року.

Розподіл судових витрат слід провести за правилами частини першої статті 141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, суд вважає виконаним свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі наведеного та керуючись статтями ст. 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на одноразовий виїзд неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до країн Азії та Євросоюзу, Єгипту, Кіпру, Австрії, Болгарії, Туреччини, Польщі, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Угорщини, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Ізраїлю у її супроводі без згоди батька дитини ОСОБА_2 з часу набрання рішення законної сили до 01 вересня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім гривень) сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання якої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання якого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складене 08 лютого 2022 року.

Суддя Тарас ГАПОЛЯК