УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 756/14191/19

провадження № 61-860ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року та на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гладій Марія Олександрівна, про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсними:

- договір дарування частки в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 від 29 квітня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар указане нерухоме майно;

- заповіт ОСОБА_4 , вчинений 04 жовтня 2011 року, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 все належне йому майно.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , якому на праві спільної часткової власності разом з ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_1 , а також гаражний блок з підвалом № НОМЕР_1 на ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказувала, що за життя батько разом з ОСОБА_1 повідомили їй, що вони склали заповіти, якими заповіли один одному належне їм нерухоме майно, та що після їх смерті квартира належатиме позивачці разом з її братом, з огляду на що вона не зверталася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини після смерті батька. Разом із тим у подальшому позивачка дізналася, що ОСОБА_4 за декілька місяців до смерті подарував належну йому частку в праві спільної власності на квартиру ОСОБА_3 . Крім того, позивачка дізналася, що 04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_3 . Позивач посилається на те, що у вересні 2003 року її батько отримав важку травму, внаслідок якої страждав на органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз /атрофія/), гіпертонічну хворобу з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням та виражені афективні розлади. З огляду на викладене вважала, що оспорені правочини укладені її батьком в період, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року в складі судді Белоконної І. В., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в складі колегії суддів Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачка не довела тієї обставини, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваних правочинів не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними. При цьому суди врахували висновок судово-психіатричного експерта № 697 від 21 грудня 2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, яким установлено, що на момент вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_4 міг керувати та розумів значення своїх дій, оскільки наявне в нього захворювання не сягало такого ступеню вираженості, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

14 січня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях не застосували норму права, яка підлягала застосуванню, та не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, а також постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 522/9562/16-ц та від 28 лютого 2018 року в справі № 273/175/16-ц. Зазначає, що суди не виконали свій обов`язок з надання правової кваліфікації відносинам сторін у справі та безпідставно не застосували положення статті 229 ЦК України. Вказує, що з урахуванням наявності у ОСОБА_4 хвороби та інвалідності, а також потреби в сторонній допомозі, він не мав волевиявлення на безоплатне відчуження свого єдиного житла, що також суперечить попередньо складеному ним заповіту на ім`я ОСОБА_1 . Уважає, що ОСОБА_4 , укладаючи оспорювані правочини, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо їх юридичної природи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 06 червня 1986 року по 29 травня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Квартира АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках.

04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 вчинив заповіт на користь ОСОБА_3 , згідно якого заповів їй усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н. В., реєстровий номер 8-2163.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку в праві спільної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 на земельній ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку в праві спільної власності на вказану квартиру.

29 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, згідно умов якого останній подарував відповідачці належну йому 1/2 частку в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М. О., реєстровий номер 347.

19 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М. О. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого відповідачка набула право власності на 1/2 частку в праві спільної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 на земельній ділянці № НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Висновком судово-психіатричного експерта № 697 від 21 грудня 2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи встановлено, що під час підписання договору дарування 29 квітня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу (травматичного, судинного) із психоорганічним синдромом (F07.9 за МКХ-10)» і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними; під час підписання заповіту 04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу (травматичного, судинного) із психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

У частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зроблено висновок, що «підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Установивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент учинення оспорюваних правочинів ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування та заповіту недійсними в порядку статті 225 ЦК України.

При цьому суди обґрунтовано прийняли до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 697 від 21 грудня 2020 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, яким установлено, що на момент вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_4 міг керувати та розумів значення своїх дій, оскільки наявне в нього захворювання не сягало такого ступеню вираженості, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів не приймає доводи касаційної скарги про те, що суди не виконали свій обов`язок з надання правової кваліфікації відносинам сторін у справі та безпідставно не застосували положення статті 229 ЦК України, не врахувавши висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, з таких мотивів.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначила, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Разом із тим відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України). Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Пред`являючи позов про визнання договору дарування та заповіту недійсними, ОСОБА_2 посилалася виключно на те, що внаслідок стану здоров`я ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваних правочинів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. У подальшому позивачка підтримала позов із указаних у ньому підстав, подавши клопотання про призначення судової посмертної психіатричної експертизи на предмет усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій при укладенні оспорюваних правочинів.

У зв`язку з викладеним суди надали вірну правову кваліфікацію відносинам сторін у справі та обґрунтовано вирішили спір в контексті відсутності підстав для визнання правочинів недійсним за положеннями статті 225 ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на висновки щодо застосування положень статті 229 ЦК України, викладені в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 522/9562/16-ц та від 28 лютого 2018 року в справі № 273/175/16-ц, є немотивованими, оскільки з урахуванням визначених позивачкою підстав позову в цій справі у судів попередніх інстанцій не було передумов для надання оцінки оспорюваним правочинам на предмет їх укладення під впливом помилки.

Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року та на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук