Справа № 404/5264/20
Номер провадження 2/404/1496/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

10 лютого 2022 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Московенка В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . Позов мотивовано тим, що позивач є власником спірної квартири. За вказаною адресою окрім позивача, зареєстровані його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також відповідач ОСОБА_2 . Однак враховуючи те, що остання за вказаною адресою не проживає, витрат на утримання квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, позивач змушений звернутись до суду.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 23).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 березня 2021 року за клопотанням позивача, ОСОБА_1 витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перетинання державного кордону України в період з 2016 року по 2021 рік (а.с.37).

На виконання вимог ухвали Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 березня 2021 року Державною прикордонною службою України надана витребувана інформація (а.с.42).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 травня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання позивача про виклик свідків задоволено (а.с. 49).

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 10.02.2022 року позивач не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 25421 від 07.07.2021 року) про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує (а.с. 57).

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належними чином (а.с. 65, 71), причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов до суду не подавала.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідачу направлялась повістка про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві та за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (довідка № 015422/1 про реєстрацію місця проживання, а.с. 22 на звороті), а також відповідача повідомлено в порядку частини одинадцятої статті 128 Цивільного процессуального кодексу України.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України.

Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке.

Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено статтею 391 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового приміщення, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про право на житло від 12.02.2007 року яке записано в реєстрову книгу № 43669. Відповідно до вказаного свідоцтва, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, ОСОБА_1 є власником квартири яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 7-8), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141909839 від 19 жовтня 2018 року (а.с. 9).

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 10 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований відділом ЗАГС Кіровоградського міськвиконкому УРСР 11 березня 1988 року, атковий запис № 436, розірвано (а.с.12).

За довідкою виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація № 4» Міської ради міста Кропивницького про склад сім`ї № 4280 від 02.09.2020 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . За вказаною адресою також зареєстровані син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також колишня дружина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10). Реєстрація відповідача за вказаною аресою також підтверджена довідкою № 015422/1 про реєстрацію місця проживання особи, наданої на запит суду Відділом реєстрації місця проживання рсрби Управління цу сфері державної реєстрації Департаменту надання адміністративних послуг Міської ради міста Кропивницького (а.с. 21 на звороті).

Згідно акту від 21 серпня 2020 року, складеного сусідами ОСОБА_1 , та засвідченого начальником Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 4» Міської ради міста Кропивницького вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає з 2013 року за місцем своєї реєстрації, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Як вбачається з довідки наданої на ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 березня 2021 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України у період з 10.03.2016 року по 10.03.2021 року громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 були здійснені виїзди за межі країни та в`їзди на територію країни, останній виїзд відбувся 07.12.2018 року без в`їзду на територію країни (а.с.42).

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повністю і беззаперечно засвідчили в судовому засіданні обставини щодо непроживання відповідача в спірній квартирі понад один рік.

Згідно зі частиною першою статті 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Статтею 150 Житлового кодексу УРСР визначено право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 Цивільного кодексу України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільний кодекс України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За роз`ясненнями, викладеними в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Таким чином, ОСОБА_2 будучи зареєстрована в належній позивачу квартирі, порушує права та законні інтереси позивача, ОСОБА_1 , як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше одного року, що відповідно до положень статтей 391, 405 Цивільного кодексу України, дає суду підстави визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 .

А також реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права як власника спірного житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При визнанні судом відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є її житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 року наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року).

Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840,80 грн.

Керуючись Житловим кодексом Української РСР, статтями 316-319, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтями 7, 10, 11, 57-60, 81, 141, 258, 263-265, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 840,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення даного рішення до Кропивницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення суду складено 10.02.2022 року.

Суддя Кіровського Л. Д. Кулінка

районного суду

м.Кіровограда