ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1811/21
Провадження №2/477/267/22
31 січня 2022 року м. Миколаїв
Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого у справі - судді Полішко В.В., з секретарем Коцюрубенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області в заочному порядку за правилами загального позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
09 вересня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за вказаною адресою об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за сторонами право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку по Ѕ частині за кожним.
В обґрунтування посилається на те, що вона з 10 листопада 1991 року перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. З часу реєстрації шлюбу і до 2020 року сторони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. На сьогодні вони проживають окремо, спільного побуту не ведуть, неповнолітній син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні.
В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин ними закінчено будівництво та введено в експлуатацію житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконкому Полігонівської сільської ради від 31 жовтня 2020 року за № 70 та 71. 19 квітня 2020 року виконкомом Полігонівської сільської ради було видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_2 , за ним зареєстровано право власності.
Хоча право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровані за відповідачем, майно є спільно набутим подружжям.
Оскільки вона з відповідачем не може дійти згоди щодо поділу спірного нерухомого майна та розпорядитися ним, позивачка змушена звернутися до суду з позовом.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відповідно до частини 7 статті 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано.
22 вересня 2021 року ОСОБА_2 до суду направлена заява, в якій вказав, що заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечує, просив справу розглядати за його відсутності (а.с. 45).
З огляду на те, що доказів у матеріалах справи достатньо для ухвалення рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
14 вересня 2021 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
08 грудня 2021 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду, про що постановлено судом відповідну ухвалу.
На підставі ухвали суду від 31 січня 2022 року розгляд справи проводиться в заочному порядку за правилами загального позовного провадження.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів суд встановив наступне.
Сторони 10 листопада 1991 року уклали шлюб, який зареєстрований Єлизаветською сільською радою Лозовського району, Молдова, актовий запис № 25, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 10 листопада 1991 року, серії НОМЕР_1 (а.с. 14).
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

19 квітня 2002 року виконкомом Полігонівської сільської ради на підставі прийнятого Радою рішення від 31 жовтня 2000 року №70 та №71 на ім`я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Зазначене також підтверджується технічним паспортом на вказаний житловий будинок, де відповідач вказаний власником.

З огляду на зміст будівельного паспорту на спірний житловий будинок, а саме з дозволу на виконання будівельних робіт вбачається, що будівництво будинку розпочате 31 жовтня 1994 року та закінчене 31 жовтня 1997 року (а.с. 37,39), тобто в період перебування сторонами у шлюбі.

Крім цього, ОСОБА_2 на підставі рішення Шевченківської сільської ради від 28 вересня 2018 року за № 32 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) була виділена у власність земельна ділянка площею 0,1405 га, кадастровий номер :01:037:0018. Право власності за ним зареєстровано 10 січня 2020 року, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 січня 2020 року № 196259594 (а.с. 25), тобто в період перебування сторонами у шлюбі.

Згідно з приписами статті 5 ЦК України та пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII прикінцеві положення СК України, правовий статус майна, інших об`єктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення).

Відповідно до статті 22 КпШС України (1969 року), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з частиною 1 статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 Сімейного кодексу України.

Так, статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 22, 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. При цьому необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Частиною 1 статті 81, частиною 3 статті 116 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Враховуючи дослідженні в судовому засіданні докази та наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, оскільки були збудовані та отримані в період шлюбу та проживання сторін однією сім`єю.

Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності на Ѕ житлового будинку та земельної ділянки за позивачкою підлягають задоволенню, оскільки це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, належить їм у рівних частках.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 908,00 грн.

Керуючись статями 258, 259, 263, 265, 282 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Визнатиоб`єктами права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1405 га, кадастровий номер :01:037:0018.

Здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1405 га, кадастровий номер :01:037:0018, залишивши у власності ОСОБА_2 Ѕ частину вказаного житлового будинку та Ѕ частину зазначеної земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 , судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

представник позивача ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений та підписаний 10 лютого 2022 року.

Суддя В.В. Полішко