ЄУН № 317/1338/21
Провадження №2/337/40/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2022 р. м.Запоріжжя

Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді -ШиріноїС.А.,

за участю секретаря - БиковоїС.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача- ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 30.04.2021 року справу передано на розгляд до Хортицького районного суду м.Запоріжжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, щоз 19 квітня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.Шлюбні відносини не підтримують. Під час перебування у шлюбі відповідачем 27.11.2020 придбано автомобіль марки «FORD» модель Escape,2013 року випуску.Про придбання автомобіля відповідач не повідомив.На теперішній час автомобіль використовується відповідачем.Просить суд поділити майно подружжя яке є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши ОСОБА_4 Ѕ частину транспортного засобу «FORD» модель Escape,2013 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 157408,89грн, що є Ѕ частиною від вартості спільного майна, а саме транспортного засобу «FORD» модель Escape,2013 року випуску.

Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 31 травня 2021 року відкрито провадження у справі.

21.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що 19.04.2019 Хортицьким районним у м. Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Запорізькій області між мною та Позивачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом від 19.04.2021 року.Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.Так з-за різних поглядів на життя між ними, втрачено повагу одне до одного. Між ним та Позивачем зникло бажання знаходитись разом, проживати однією сім`єю. У зв`язку із цим між ними припинились шлюбні відносини, спільним побутом вони не пов`язані. Так, 06.06.2020 року він вивіз свої речі із їх спільного помешкання на той час, протягом ще червня та липня він приїжджав, проводив час із донькою. Остаточно із Позивачем припинені шлюбні відносини були починаючи з серпня 2020 року. З цього часу вони остаточно не проживають разом, не ведуть спільне господарство, та не пов`язані спільним побутом.Він самостійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, що належить його батькові, з того часу. Позивач залишилась проживати у квартирі, яку вони орендували під час спільного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а потім змінила своє місце проживання на АДРЕСА_3 , а потім: АДРЕСА_4 .Частково ці обставини підтверджує й сама Позивачка, про що свідчить її заява до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2021 про видачу судового наказу, в якій вона зазначає припинення шлюбних відносин, сімейного побуту в серпні 2020 року й нашого окремого проживання.Говорячи у цій заяві про окреме проживання саме з 26.08.2020 в цій частині обставини не відповідають дійсності, як і про уникнення ним від свого обов`язку утримувати свою дитину з серпня 2020 року.Оскільки фактично були припинені шлюбні відносини із Позивачем, і він вже окремо проживав від Позивача, для забезпечення виконання свого обов`язку як батька по відношенню до їх спільної малолітньої дитини, він почав сплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок Позивача. Ці обставини підтверджується відповідними квитанціями банківської установ КБ «Приватбанк» із призначенням платежу «перевод личных средств. Алименты… на ОСОБА_6 ». Так, аліменти на утримання дитини ним перераховувались починаючи з серпня 2020 року, й перераховуються надалі.Позивач звернулась 24.03.2021 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Окрім того, 12.04.2021 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Позивач звернулась із позовом про стягнення аліментів на утримання дружини, який було передано за підсудністю до Запорізького районного суду Запорізької області.Із позовною заявою про розірвання шлюбу після припинення шлюбних відносин ні я, ні Позивач не звертались вислу вимог ч. 2 ст. 110 СК України, яка встановлює заборону розірвання шлюбу протягом року після народження дитини. Під час їх із Позивачем окремого проживання у зв`язку із припиненням фактичних шлюбних відносин, ним був придбаний автомобіль FORDESCAPE р.н НОМЕР_1 , дата реєстрації транспортного засобу 27.11.2020 року. На сьогодні вказаний автомобіль не перебуває у його власності, у зв`язку з його продажем 08.06.2021 року за договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При цьому, поділу підлягає, майно, яке перебуває у власності подружжя на час його поділу.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Однак, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18).

Так, ч. 1 статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до ч. 6 статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Отже, вирішуючи питання про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, відповідач з Позивачем проживають окремо та фактично припинили шлюбні відносини з серпня 2020 року. Таким чином, на час придбання ним спірного автомобіля шлюбні відносини були вже припинені. Будь-якого спільного бюджету у зв`язку із цим не існувало, й відповідно кошти, витрачені на придбання автомобіля не є спільними коштами подружжя.Фактичні обставини їх окремого проживання один від одного підтверджує й Позивач, зазначаючи про це у позовній заяві, й обґрунтовуючи неможливість розірвання шлюбу із наявністю нашої спільної дитини, якій не виповнився на той час один рік.

Крім того, в позовній заяві Позивач зазначає про те, що відповідач не повідомляв їй про придбання транспортного засобу, «…Даний факт був прихований від неї». Зазначене підтверджує фактичні обставини, зазначені відповідачем про фактичне припинення шлюбних відносин та окремого проживання, у зв`язку із чим дійсно Позивач не знала та не могла знати про купівлю та реєстрацію відповідачем транспортного засобу 27.11.2020. І такі обставини підтверджують й відсутність такої складової як придбання та використання майна в інтересах сім`ї.В даному випадку це ніяк не може враховуватися як приховування, у зв`язку із відсутністю такої необхідності, так як вони давно разом не проживали, й відповідно будь-які сімейні відносини, розмови, спілкування, окрім як на тему забезпечення та виховання нашої спільної дитини, між ними були відсутні.Наявність позовних заяв про стягнення аліментів на дитину, на дружину, поділ майна, які подавались в різні суди м. Запоріжжя (Комунарський районний суд м. Запоріжжя, Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя) та Запорізької області (Запорізькій районний суд м. Запоріжжя), підтверджує фактичні обставини проживання Позивача за різними адресами на умовах оренди, окремо від відповідача. За загальним правилом встановлення фактів, які мають юридичне значення, здійснюється в окремому провадженні (глава 6 розділу IV ЦПК України). Перелік таких фактів зазначений у статті 315 ЦПК України, який не є вичерпним.Фактами, що мають юридичне значення, законодавець визначає факти, від яких безпосередньо залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.У цій цивільній справі предмет доказування визначається як сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, тобто фактів, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідний склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Отже, юридичні факти, що входять до предмета доказування у цій справі, не є фактами, що мають юридичне значення та не підлягають окремому встановленню за правилами встановлення таких фактів в порядку окремого провадження.

Встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин за змістом СК України не є фактами, що мають юридичне значення, які підлягають окремому встановленню у судовому порядку.

Обґрунтування визнання спірного майна особистою приватною власністю ґрунтується на положеннях частини шостої статті 57 СК України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За змістом указаної норми, предмета спору та правил доказування обов`язком в такому випадку є і доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.Встановивши такі обставини, суд може визнати спірне майно особистою приватною власністю.Фактичні обставини окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин вже було зазначене вище, що дає підстави стверджувати про купівлю автомобіля не за спільні кошти подружжя, а за мої особисті кошти.

Окрім зазначеного вище, необхідно зазначити й про те, щона час придбання спірного майна, кошти на придбання спірного майна були запозичені відповідачем у його батька, що підтверджується розпискою від 10.09.2020 року.

Отже, таке майно не було придбане за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї.

За відсутності на той час необхідної суми грошових коштів, він запозичив їх із обов`язком повернути в строк до 01.06.2021 року.

Він, як фізична особа-підприємець, займаючись господарською діяльністю, яка пов`язана з реалізацією меблів.

В умовах карантинних обмежень, що діють з березня 2020 року, зниження купівельної спроможності, наявності аліментних зобов`язань не тільки по відношенню до їх із позивачем спільної дитини, а й інших двох моїх дітей від першого шлюбу, вчасно повернути позику він не мав змоги. У зв`язку із цим, ним було прийнято рішення продати вказаний автомобіль, за для погашення своїх боргових зобов`язань.

Оскільки грошові кошти на придбання автомобіля були запозичені у батька, відповідно прийнято рішення продати цей автомобіль саме його батькам, в тому числі для погашення його боргу.

Боргові зобов`язання ним були виконані, що підтверджується оригіналами розписок, які наявні у нього.

Таким чином, автомобіль придбано за час їх з Позивачем окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а тому такий автомобіль, набутий у тому числі за запозичені у вказаний період кошти, був його особистою приватною власністю. Джерелом набуття спірного майна були не спільні кошти подружжя, а особисті кошти відповідача, які були запозичені не в інтересах сім`ї.

Просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

07.10.2021 представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог згідно якої просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності майно, набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за час перебування у шлюбі, а саме: транспортний засіб марки FORD, моделі ESCAPE, рік випуску 2013, V двигуна 1596 см. куб., VIN- код НОМЕР_2 .

Просить визнати за ОСОБА_4 1/2 частини транспортного засобу марки FORD, моделі ESCAPE, рік випуску 2013, V двигуна 1596 см. куб., VIN- код НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 )на користь ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 165 957 (Сто шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 )на користь ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

07.10.2021 представником позивача подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву.

11.10.2021 року ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач,представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача, відповідач у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просили в задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача ОСОБА_4 була допитана свідок ОСОБА_7 ,яка пояснила, що вона колишня сусідка сторін по справі.Мешкала з ними в одному під`їзді. ОСОБА_8 бачила з коляскою.Її донька дружила з донькою позивачки.Вона приходила в квартиру до ОСОБА_9 , бачила чоловічи речі. ОСОБА_8 бачила з вересня 2020року . Після Нового року вже його не бачила.Восени або на початку зими ОСОБА_9 брала у неї електричний чайник, тому що ОСОБА_8 знаходився в лікарні.Надія до нього їздила, а вона в цей час була з їх маленькою дитиною. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 гуляли з дитиною.Коли вона приходила до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 вдома не було.В минулому році, коли вона вранці водила дитину до школи, то бачила ОСОБА_8 .В квартирі мешкали ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 .Квартира однокімнатна.

В судовому засіданні за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 були допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона сусідка ОСОБА_8 по АДРЕСА_6 .Знайома з ОСОБА_8 5-6 років.Він весь час мешкав в квартирі.Коли він одружився, то перестав там мешкати.З його другою дружиною вона не знайома.Влітку 2020року він повернувся знову мешкати по сусідству. З літа 2020року мешкає там постійно.Він завжди замовляє воду, а вона її отримує.Вона бачить його одяг, взуття.Вона погано чує, це пов`язано з її віком.6-7 червня вона не пам`ятає чи бачила ОСОБА_8 .Він приходить о 19-00год.Спати лягає вона о 12 годині ночі. Мешкає вона з сусідкою в комунальній квартирі, а ОСОБА_8 в квартрі навпроти.В 2021 році ОСОБА_8 два тижні хворів застудою в лютому чи березні місяці. В 2020 році не хворів. До ОСОБА_8 іноді приїздили батьки, бо вона чула як відчинялися загальні двері коридору.Квартира належить батькам ОСОБА_8 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона сусідка ОСОБА_8 по АДРЕСА_6 .Знайома з ОСОБА_8 6 років.З літа 2020 року він проживає один.Другу його дружину вона бачила двічи в вічко дверей.До 01 грудня 2021 року вона постійно працювала. Уходила на роботу рано вранці.З літа 2020року ОСОБА_8 бачила не завжди.Вона не знає яке взуття йому належить.Коли ОСОБА_8 повертався додому вона не завжди чула його.Бачила його один раз на тиждень.Коли відчиняються загальні двері не завжди чує.Не пам`ятає в якому році він одружився.З літа 2020року ОСОБА_8 почав жити в квартирі, бо вона побачила куртку «вітровку».Вона не знає чи були якісь події восени чи взимку.Не пам`ятає чи бачила ОСОБА_8 восени та взимку.Раніше він винаймав квартиру.

Суд, заслухавши позивача, відповідача,представників сторін, свідків,дослідивши та оцінивши докази у справі, вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 19.04.2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у шлюб, зареєстрованому Хортицьким районним у м. Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Запорізькій області,що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії НОМЕР_5 .

Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 .

Шлюбні відносини сторони не підтримують.

Згідно довідки ТОВ «ВІТАЦЕНТР» №29 від 17.03.2021 ОСОБА_4 з 15.06.2020 по 30.04.2023 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку(наказ від 05.06.2020 №294-к).

Під час перебування у шлюбі відповідачем 27.11.2020 придбано автомобіль марки «FORD» модель Escape,2013 року випуску.

Право власності на автомобілі було оформлене на ОСОБА_2 .

08.06.2021року автомобіль марки FORD, моделі ESCAPE, рік випуску 2013, був відчужений ОСОБА_2 ОСОБА_14 ,напідставі договору купівлі-продажу № 2342/2021/2621/775 від 08.06.2021 року,вартість автомобіля становила 331915,00 грнивень.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний відповідачем під час шлюбу автомобіль марки FORD, моделі ESCAPE, рік випуску 2013, V двигуна 1596 см. куб., VIN- код НОМЕР_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 165957,50 грн.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що спірний автомобіль було придбано не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання,а тому автомобіль єйого особистою приватною власністю виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У ході судового розгляду не було доведено придбання спірного автомобіля за особисті кошти відповідача та не спростовано презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна.

Крім того, суд відхиляє посилання відповідача на заяву позивача до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2021 про видачу судового наказу, в якій ОСОБА_4 зазначає припинення шлюбних відносин, сімейного побуту в серпні 2020 року й окремого проживання як на доказ окремого проживання з зазначеного періоду оскільки зазначенна заява не є доказом в розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України).

Позивач судовий збір при зверненні до суду не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь держави належить стягнути 1659,60 грн судового збору.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представництво у суді здійснював адвокат Тивоненко Д.Р. на підставі договору про надання правової допомоги від 17.09.2021 року.

На підтвердження надання правової допомоги, представником позивача було надано суду копію договору №17/09 про надання професійної правничої допомоги від 17.09.2021р., перелік та вартість послуг за договором від 27.09.2021 року, акт №1 надання послуг до Договору №17/09 від 17.09.2021 року про надання правничої допомоги.

В акті надання послуг до Договору №17/09 року про надання правничої допомоги укладеного 29.09.2021р. між ОСОБА_4 та адвокатом Тивоненко Д.Р., зазначені та розписані види правових послуг, що надавалися позивачу, загальна вартість яких складає 12000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенняхвід 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних протии України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і іншихпротиУкраїни» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» протиУкраїни», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський протии України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс протии Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд, вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу , дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 17.09.2021р укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Данила Тивоненка «Пріоритет»», акт надання послуг № 1 від 17.09.2021, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах F 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу, суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, підстави відкладення судових засідань та приходить до висновку щодо часткового стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Таким чином, розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача, відповідає ступеню складності справи, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги та обсягу наданих послуг.

Керуючись ст.ст. 61,69-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 321, 355,368 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 137,141, 259, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя-задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 автомобіль марки FORD, моделі ESCAPE, рік випуску 2013, V двигуна 1596 см. куб., VIN- код НОМЕР_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу-FORD, моделі ESCAPE, рік випуску 2013, V двигуна 1596 см. куб., VIN- код НОМЕР_2 у розмірі 165957 (сто шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі )грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1659 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дев`ять) грн. 57 коп.

В задоволенні інших позовних вимог-відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2022 р.

Суддя: С.А. Ширіна

04.02.2022