Справа № 459/3816/21
Провадження № 2/459/1196/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельникович М. В.

з участю секретаря Горощук А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахти «Надія» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку

У С Т А Н О В И В:

26.11.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, яка не була виплачена при його звільненні у сумі 97 556,62 грн., середній заробіток за час затримки виплат сум, які належали йому при звільненні у сумі 97 556,62 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. та 975,56 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування позову послався на те, що 14.01.2013 року позивача прийнято на роботу учня гірника підземного у ПрАТ «Шахта «Надія» з повним робочим днем на шахті. В процесі роботи переводився на інші посади, востаннє (12.09.2019р.) був переведений підземним начальником дільниці з повним робочим днем під землею. Наказом №105-к від 01.06.2021 року останнього звільнено за станом здоров`я відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України. При звільненні з роботи (в день звільнення) відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем, а саме: не виплачено заробітну плату за вересень, жовтень, листопад та грудень 2020 року. Згідно довідки відповідача заборгованість перед позивачем становить 97 556,62 грн. Тому, оскільки відповідачем при звільненні не виплачено позивачу всіх сум, що належать йому до виплати, у відповідності до вимог ст.116, 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу також і середній заробіток за весь час затримки їх виплати по день фактичного розрахунку. Сума середньоденного заробітку позивача становить 822 грн. Оскільки позивача звільнено 01.06.2021 року, обрахунок ним проведено з цього дня по день подання позовної заяви 26.11.2021 року. Кількість днів між датами 179, робочих 125. З огляду на це розрахунок середнього заробітку становить 125х822=102 750 грн. З врахуванням практики ВСУ та практики судів нижчих інстанцій вважає, що з урахуванням критеріїв пропорційності, розумності та справедливості з відповідача слід стягнути середній заробіток, який дорівнює сумі заборгованості по невиплаченій у день звільнення заборгованості по заробітній платі, а саме в розмірі 97 556,62 грн. Тому просить стягнути середній заробіткок, який дорівнює сумі заборгованості по невиплаченій у день звільнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. та сплачений ним судовий збір в розмірі 975,56 грн.

Ухвалою від 29.11.2021року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 11:30 год. 28 грудня 2021 року з повідомленням сторін.

16 грудня 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки проведений позивачем обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважає неправильним. Відповідач зазначив, що позивачем невірно обчислено період затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2021 року по 26.11.2021 року в кількості 125 робочих днів. В даному випадку позивача було звільнено з шахти 01.06.2021 року по стану здоров`я. Згідно лікарняного листка в день звільнення позивач перебував на лікарняному. У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Із письмовою вимогою про проведення розрахунку позивач до відповідача не звертався, жодних доказів такого звернення позивачем не долучено. Тому, вважає, що дані обставини унеможливлюють визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та правильності обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пред`явлені позивачем не в межах тримісячного строку і підлягають відхиленню з підстави пропуску строку позовної давності. Також, зазначає, що у відповідності до ст. 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за наявності вини власника. Оскільки підприємство відповідача перебуває на стадії ліквідації, питання виплати заборгованості перед працівниками шахти вирішується на рівні ВРУ. На даний час заборгованість по заробітній платі перед працівниками шахти загалом становить 27 790 950,61 грн.

20.12.2021 року представник позивача - адвокат Брух А.О. подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Також послався на практику ВС, згідно з якою суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Що стосується розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, то у день звільнення (01.06.2021) позивач був в бухгалтерії та у відділі кадрів, де подав заяву про звільнення, отримавши наручно трудову книжку, він розписався про її отримання та усно повідомив керівництво про проведення повного розрахунку із ним, однак йому повідомили, що не можуть провести розрахунку з працівниками при звільненні. Також зазначив, що посилання відповідача на пропуск тримісячного строку на звернення із позовом не відповідає дійсності, оскільки трьохмісячний строк обчислюється із дати проведення повного розрахунку з огляду на триваючий характер правопорушення відповідача, який по даний час не провів повного розрахунку. Щодо відсутності вини з боку відповідача зазначив, що організаційно-правовою формою діяльності відповідача є ПрАТ. Згідно ст. 9 Статуту ПрАТ «Шахта «Надія» метою діяльності відповідача є отримання прибутку. Посилання відповідача на відсутність дотацій з боку держави є безпідставним. Тому вважає позовні вимоги обґрунтованими та просить їх задовольнити.

28 грудня 2021 року розгляд справи було відкладено на 04.02.2022р. у зв`язку з неявкою представника відповідача, який був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання ними поштової кореспонденції 07.12.2021 року (а.с.19). Наступне судове засідання призначено на 04.02.2022 року.

04.02.2022 року сторони у судове не з`явилися. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача; зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про розгляд справи бу повідомлений належним чином.

У відповідності положень ст.247, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, що викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

14.01.2013 року ОСОБА_1 був прийнятий учнем гірника на ПрАТ "Шахта "Надія", а 01.06.2021 року він був звільнений з ПрАТ «Шахта «Надія» по стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у відповідності до наказу № 105-к від 01.06.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки останнього (а. с. 6).

У день звільнення повного розрахунку із позивачем відповідач не здійснив, що підтверджується поясненнями, що містяться у позові та відзиві, а також довідками відповідача від 15.11.2021 р. № 15/1253 та від 31.12.2021 року №15/1466 (а. с. 7, 50).

Як видно із вищевказаних довідок заборгованість перед позивачем складає: 97556,62 грн. за вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 року.

Крім того, як вбачається із довідки № 15/1253 від 15.11.2021 р. середньоденна заробітна плата позивача складає 822 грн. (а. с. 7).

Із листка непрацездатності ОСОБА_1 серії АЛБ №780226 вбачається, що останній перебував на амбулаторному лікуванні з 26.05.2021 року по 01.06.2021 року (а. с. 25). Такі обставини підтверджуються також табелем обліку робочого часу ОСОБА_1 за червень 2021р. (а. с.24).

В матеріалах справи також міститься копія особової картки працівника ОСОБА_1 , з якої вбачається, що останній отримав трудову книжку 01.06.2021р. (а.с.51).

При ухваленні рішення суд враховує та керується наступними правовими нормами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 97556,62 грн. за вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 року. Станом на час розгляду справи така заборгованість виплачена не була, що підтверджується довідкою №15/1466 від 31.12.2021р. (а.с.50).

Таким чином вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 97 556,62 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає, передбачена статтею 117 КЗпП України, відповідальність.

Водночас, що стосується суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з такого.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок). Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача.

Із довідки № 15/1253 від 15.11.2021 р., виданої ПрАТ "Шахта "Надія" вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становила 822 грн.

У своїх вимогах позивач обраховує період затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2021р. (день звільнення) по дату подачі позовної заяви до суду (26.11.2021р.).

Проте, на думку суду, позивач допустив помилку у такому обрахунку.

Як вбачається із листка непрацездатності ОСОБА_1 серії АЛБ №780226, останній перебував на амбулаторному лікуванні з 26.05.2021 року по 01.06.2021 року (а.с.25). Таким чином позивач в останній робочий день не працював. Відповідно до ст. 116 КЗпП якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У такому випадку, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідач стверджує, що позивач із такою вимогою до роботодавця не звертався, позивач протилежного не довів.

У цього приводу ВС у постанові від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц зазначив наступне: звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відтак, з огляду на вищезазначене, суд розцінює звернення позивача до суду з даним позовом як пред`явлення звільненим працівником (позивачем) вимоги про розрахунок.

В матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яким відповідачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви, які отримано останнім 07.12.2021 року (а. с.19).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відтак, оскільки відповідачу стало відомо про позовні вимоги позивача (про вимогу проведення розрахунку) 07.12.2021 року (з моменту отримання ним позовної заяви), то час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з 08.12.2021 року (з наступного дня коли відповідача стало про це відомо) по день ухвалення рішення - 08.02.2022 року.

Із проведеного судом розрахунку вбачається, що в період з 08.12.2021 року по 08.02.2022 року було 42 робочих дні. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становила 822 грн., то загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 34 524,00 грн. (42х822 грн.=34524,00 грн.).

Як вбачається із вищевказаної практики ВС, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Тому посилання, відповідача на відсутність вини підприємства у затримці розрахунку з позивачем, судом не приймаються, оскільки є необгрутованими.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 34524,00 грн.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в межах, визначених вище.

Посилання відповідача на наявність заборгованості по заробітній платі перед працівниками шахти в розмірі 29 790 950,61 грн. (довідка від 03.11.2021 року №10/1209 ПрАТ "Шахта "Надія" (а.с.23)) не свідчить про звільнення відповідача від обов`язку провести розрахунок із звільненим працівником в межах визначених ст. 116 КЗпП України.

Крім того, відповідачем було вказано, що причиною затримки розрахунку із позивачем при звільненні стало відсутність бюджетного асигнування на погашення заборгованості по заробітній платі. Однак, як вбачається із п.9 Статуту ПрАТ «Шахта Надія» основною метою діяльності товариства є одержання прибутку від здійснення господарської діяльності (а.с.26-28). Згідно Наказу Міністерства енергетики України «Про заходи з підготовки до ліквідації ПрАТ «Шахта «Надія» установлено, що діяльність підприємства припиняється з 30.06.2022 року (а.с.29). Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів з ліквідації неперспективних вугледобувних підприємств, затверджених Постановою КМУ від 21.02.2018 року №93 не передбачено спрямування бюджетних коштів для виплати заборгованості із заробітної плати перед працівниками підприємства, оскільки обсяг бюджетних коштів спрямований на підготовку до ліквідації підприємства (а.с.30-31).

Таким чином, посилання відповідача на невиплату заробітної плати позивачу через відсутність бюджетного асигнування не береться судом до уваги.

Щодо пропущення позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Станом дату розгляду справи фактичний розрахунок з позивачем так і не був проведений.

Відтак, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх трудових прав у строки, передбачені КЗпП України,

Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2270 грн.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру (стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати), яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 975,56 грн. судового збору.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 345,23 грн. (з розрахунку 34524,00 грн./ 97556,62 х 975,56 = 345, 23 грн.).

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 року №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження сплати витрат на правову допомогу долучено: договір про надання юридичних послуг від 05.11.2021 року (а.с.8), ордер на надання правничої допомоги між позивачем та адвокатом Брухом А.О. (а.с.9), калькуляцію оплати послуг з надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Брухом А.О. (а.с.11), квитанцію до прибуткового касового ордера №17 від 05.11.2021 року (а.с.12). Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді.

Суд також враховує положення ч.2 ст. 141 ЦПК України за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем у відзиві не було подано заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу .

Тому, суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. є обґрунтованими, тому з врахуванням часткового задоволення позовним вимог, підлягають стягненню з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 43, 116, 117, 233 КЗпП, ст. ст. 3, 253 ЦК України, 2, 141, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» (, Львівська область, Сокальський р-н., с. Сілець)в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 97 556 (дев`яносто сім тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 62 копійок заборгованості із заробітної плати, яка не була виплачена позивачу при його звільненні.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» (, Львівська область, Сокальський р-н., с. Сілець)в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 34524,00 (тридцять чотири тисячі п`ятсот двадцять чотири) гривні 00 копійок середнього заробітку за час затримки виплат сум, які належали позивачу при звільненні.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» (, Львівська область, Сокальський р-н., с. Сілець) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 345 (триста сорок п`ять) гривень 24 копійок сплаченого позивачем судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» (, Львівська область, Сокальський р-н., с. Сілець) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

У решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08.02.2022 р.

Суддя: М. В. Мельникович