Головуючий у І інстанції Якішина О. М. Єдиний унікальний номер 220/1058/21
Номер провадження 22-ц/804/185/22
Доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Мальцевої Є. Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення суми позики в розмірі 19 500 грн., обґрунтовуючи його тим, що 29 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого відповідачка позичила у нього грошові кошти в сумі 20 000 грн. які зобов`язалася повернути до 29 вересня 2013 року. Про отримання грошових коштів відповідач написала відповідну розписку. У жовтні 2020 року відповідачка повернула йому 500 грн. До теперішнього часу відповідачка залишок позики не повернула, а тому позивач просив стягнути з відповідачки 19 500 грн. борг за договором позики, а також відшкодувати витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність такого рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не належним чином було досліджено усі докази по справі. Зокрема, суд не врахував фактичні обставини справи, з якими погоджувався присутній у судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 , а саме: існуючі між сторонами відносини з приводу укладеного договору оренди від 21 грудня 2010 року, укладеного нотаріально посвідченого договору позики грошових коштів на суму 20 000 грн. та фактичного повернення відповідачкою в жовтні 2020 року 500 грн. Крім того вважає, що судом у порушення норм матеріального та процесуального права не враховано під час ухвалення рішення те, що жодною нормою закону не передбачено внесення відмітки позичальником про часткове погашення боргу, а тому на вимогу відповідачки таку відмітку було зроблено позивачем, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Не вірним вважає також застосування строків позовної давності, оскільки факт часткового погашення боргу відповідачкою в жовтні 2020 року вважає доведеним належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що позивачем жодними допустимими доказами не доведено факт повернення нею 500 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики, а тому вважає, що строк позовної давності сплив 29 вересня 2016 року, що і вказує на правомірність і законність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції входив з того, що оскільки відповідачкою до теперішнього часу грошові кошти, отримані нею за договором позики від 29 вересня 2011 року, не повернуті, а позивачем допустимими доказами не доведений факт часткового повернення ОСОБА_2 в жовтні 2020 року боргу в сумі 500 грн., тому сплив строк позовної давності про застосування якого заявлено відповідачкою, що є підставою для відмови у позові на підставі ст. 267 ЦК України.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Судом встановлено, що 29 вересня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С. В., зареєстрований в реєстрі за № 828. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20 000 грн. з умовою їх повернення строком до 29 вересня 2013 року (а.с. 6).

Крім того, факт отримання відповідачкою грошових коштів підтверджується власноручно написаною нею розпискою від 29 вересня 2011 року (а.с. 7).

Звертаючись до суду із позовом, позивач та його представник посилались на переривання перебігу строку позовної давності, підтверджуючи це відміткою позивача на борговій розписці про отримання ним 20 жовтня 2020 року від відповідачки ОСОБА_2 500 грн. в якості часткового повернення позичених коштів (а.с. 7).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Свої зобов`язання по поверненню позики відповідачка ОСОБА_2 не виконала, про що свідчить наявність у позивача боргового документа - розписки відповідачки від 29 вересня 2011 року.

ОСОБА_2 не надавала суду розписку позивача про одержання останнім виконання зобов`язання в повному обсязі або частково та взагалі заперечує часткове повернення нею грошей позивачу в будь якій сумі.

Таким чином, оскільки відповідачем не заперечується факт надання розписки від 29 вересня 2011 року та отримання в борг грошей, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, суд, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, отримавши від відповідачки у рахунок часткового погашення боргу 500 грн., позивач за законом мав видати їй розписку про це або зробити відповідну відмітку на її екземплярі договору позики.

Враховуючи вимоги закону, апеляційний суд вважає, що відмітка про часткове погашення відповідачкою боргу є нікчемною і не може бути належним та допустимим доказом переривання перебігу строку позовної давності, оскільки була зроблена на розписці (а.с. 7), що зберігається у позивача, особисто позивачем без підтвердження відповідачкою, а відтак доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зробила висновок, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Згідно із ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Як вбачається із матеріалів справи, заяву про застосування у спорі позовної давності відповідачка виклала у відзиві на позовну заяву (а.с. 24-27). Таким чином, доводи скарги щодо необхідності подання окремої заяви про застосування позовної давності є безпідставними, такими, що суперечать вимогам закону.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в її задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2022 року.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева