Справа № 752/6266/18
Провадження № 2/752/285/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28.01.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Київської міської ради, в якому просив суд визнати за ним право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :79:492:0045, площею 0,278013 га за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є користувачем та платником податку за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Він безперервно із 23.08.2001 року, тобто більше 15 років користується зазначеною земельною ділянкою, що підтверджується відміткою в його паспорті про реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що він із 23.08.2001 року по даний час безперервно, тривало, відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном, як своїм власним, тобто фактично став його власником, а тому вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом про визнання за ним права власності на зазначену земельну ділянку за набувальною давністю. Крім того, позивач вказує, що 17.06.2008 року ОСОБА_3 , яка на сьогодні померла, було виділено в натурі на місцевості земельну ділянку кадастровий номер :79:492:0045, площею 0,278013 га за адресою: АДРЕСА_1 . Поруч з цим, позивачем зазначено, що на спірну земельну ділянку, як на об`єкт нерухомого майна, спадкоємці не звертались і не могли звертатись, в зв`язку з тим, що до 1991 року власником цієї земельної ділянки була держава, а після 1991 року та після прийняття нової Конституції України - не відбулась державна реєстрація речового права на спірне нерухоме майно, а тому позивач вважає зазначену земельну ділянку безхазяйною річчю, яка не була надана у власність чи користування, та вказує про наявність підстав для визнання за ним права власності на цю земельну ділянку за набувальною давністю, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. від 06.04.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

У травні 2018 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється спеціальною нормою Земельного кодексу України, в т.ч. ст. 119. Так, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції Київської міської ради та надавати земельну ділянку у власність шляхом визнання права власності на неї за позивачем. Останньому, на підставі ст. 119 ЗК України, слід звернутись до органу місцевого самоврядування із відповідним клопотанням про передачу у власність земельної ділянки або надання її у користування, чого позивачем зроблено не було, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

В зв`язку із закінченням у судді Мирошниченко О.В. строку повноважень, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.07.2018 року № 1463, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Шкірая М.І.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 09.07.2018 року, справу було прийнято до провадження, та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.

В зв`язку зі звільненням судді Шкірая М.І. , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 18.06.2020 року № 416, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2020 року, питання про відвід головуючого судді Чередніченко Н.П. у даній цивільній справі було вирішено передати на вирішення іншому судді, визначеному в порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2020 року (головуючий суддя Хоменко В.С.), у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Чередніченко Н.П. від розгляду даної справи було відмовлено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2021 року, у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.2021 року, у справі було поновлено провадження.

В ході розгляду справи до участі у справі в якості третьої особи було залучено ОСОБА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.09.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року, було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Чередніченко Н.П. від розгляду даної справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року, було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Чередніченко Н.П. від розгляду даної справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року, в задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_2 про проведення спочатку розгляду даної цивільної справи було відмовлено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року, у прийнятті позову ОСОБА_2 , поданого в рамках розгляду даної справи було відмовлено. Позовну заяву було повернуто ОСОБА_2 , та роз`яснено, що відмова у прийнятті позовної заяви не позбавляє його права на звернення до суду з такими позовними вимогами у встановленому законом порядку.

Позивач в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про можливість проведення судового засідання без його участі, однак, просив розгляд справи по суті без його участі не здійснювати. Доказів поважності неявки в судове засідання до заяви долучено не було.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься відзив на позов, відповідно до якого відповідач просив в задоволенні позову відмовити. Будь-які клопотання зі сторони відповідача до суду не надходили.

Третя особа в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Доказів поважності неявки в судове засідання суду надано не було.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 із 09.09.1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта.

Позивач вказує, що він є користувачем та платником податку за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , однак, достатніх доказів наведеним твердженням до позову долучено не було.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог було зазначено, що спірна земельна ділянка є безхазяйною, однак, судом було встановлено, що згідно копії архівного витягу № 860 від 16.10.2008 року із протоколу № 9 засідання правління колгоспу «Родіна» с. Хотів Києво-Святошинського району від 5.7.9. квітня 1958 року в м. Пирогів було вирішено закріпити за ОСОБА_5 . - 0,32 га.

Також відповідно до копії технічного звіту КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 16.10.2008 року, було встановлено зовнішні межі землекористування ділянкою № :79:492:0045 гр. ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , площею 2780.13 кв.м.

Відповідно до копії акту від 17.06.2008 року, на підставі заяви ОСОБА_3 було проведено встановлення меж користування земельної ділянки в натурі гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ№ 011858, ОСОБА_3 набула права власності на земельну ділянку кадастровий номер :79:492:0045, площею 1,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії заповіту від 15.03.2006 року, ОСОБА_3 все своє майно заповіла онукам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно відмітки державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Зеліско Ю.В. на вказаному державному акті, було встановлено, що 22.12.2011 року за реєстровим номером 8-519, 8-523, були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на підставі яких право власності на цю землю перейшло до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях кожному.

З наявних у справі доказів вбачається, що позивач є власником в порядку спадкування за заповітом Ѕ частини земельної ділянки кадастровий номер :79:492:0045, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Доказів звернення позивача до компетентних органів із клопотанням про передачу у власність земельної ділянки, право власності на яку позивач просить визнати в судовому порядку, матеріали справи не містять, та стороною позивача суду надано не було.

Поруч із цим, позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що він тривалий час користується земельною ділянкою, площею 0,278013 га, яка є безхазяйною, оскільки, не була надана у власність чи користування, а тому наявні підстави для визнання за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер :79:492:0045, площею 0,278013 га за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог вказувала, що позивач у встановленому законом порядку до органу місцевого самоврядування із відповідним клопотанням про передачу йому у власність цієї земельної ділянки не звертався, зазначена земельна ділянка є несформованою, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 15 Цивільного кодексу Українивизначено,що кожнаособа маєправо назахист свогоцивільного правау разійого порушення,невизнання абооспорювання.Кожна особамає правона захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідностатті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України: добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018, по справі № 683/2047/16-ц.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК).

Всупереч положенням ст.ст. 81, 83, 175, 177 ЦПК України під час судового розгляду позивачем не наведено обставин та не доведено достатніми доказами факт добросовісного заволодіння спірною земельною ділянкою, умовами набуття, переходу від попереднього власника тощо.

Сам по собі факт самовільного зайняття земельної ділянки, хоч і здійсненого відкрито, не викликає у позивача впевненість, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18) вказано, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у не вчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Окремо варто вказати на те, що згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України, набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку.

Таким спеціальним законом є Земельний кодекс України.

Відповідно до статті 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутисядо органудержавної влади або органу місцевого самоврядуванняі з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Передання земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст. 118 ЗК України.

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст.ст.118,123 ЗК).

Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування із клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів, а тим більше не передбачає можливості автоматичного визнання судом права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю, а відтак заперечення сторони відповдавча є слушними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю на земельну ділянку і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства.

Більше того визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем в порушення встановленого ст.ст. 118,119 ЗК України порядку прямо порушуватиме право територіальної громади на дану земельну ділянку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, а лише відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд встановив, що позивач всупереч вимогам закону пред`явив позов до суду про визнання за ним право власності на земельну ділянку за набувальною давністю, хоча згідно із статтею 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, можуть звернутися до органу державної влади або до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу цієї земельної ділянки у власність або надання у користування.

Стороною позивача не надано суду доказів належного звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування із клопотанням про передачу йому у власність або надання в користування земельної ділянки площею 0,278013 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що суперечить ст. 119 ЗК України, а тому відсутні підстави для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Слід звернути увагу на те, що сам по собі факт тривалої реєстрації за вказаною адресою, та користування земельною ділянкою не є підставами для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено законні правові підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, а відтак суд вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі викладеного, та керуючись вимогами ст.ст. 15, 335, 344 ЦК України, ст.ст. 118, 119 ЗК України, ст.ст. ст.ст.12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263- 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Н.П. Чередніченко