Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2614/21

Номер провадження: 2/511/120/22

10 лютого 2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

секретаря судового засідання Данільченко Г.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна цивільну справу за позовною заявою

позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

до

відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

третя особа: Лиманська селищна рада Роздільнянського району, адреса: вул.. Центральна, 79 смт Лиманське Роздільнянського р-ну

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

06.12.2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником нерухомого майна, а саме будинку за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований за зазначеною адресою, однак з 2009 року не проживає, що підтверджується актом про не проживання особи. Знаходження відповідача на реєстраційному обліку обмежує право позивача на розпорядження свої майном..

Ухвалою суду від 14.12.2021 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.16 ).

Ухвалою суду від 10.01.2022 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с.38).

Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, згідно якої просила суд справу розглядати за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням, відзиву на позовну заяву та будь-яких клопотань, заперечень не надав.

Третя особа представник Лиманської селищної ради Роздільнянського району в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, що підтверджується наявними доказами, надавав раніше заяву з проханням проводити судовий розгляд без їх участі (а.с. 34).

Крім того, суд повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://rz.od.court.gov.ua/sud1524/gomadyanam/csz (а.с.21).

Згідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.2015р. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно…, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 . (а.с.4). Власником іншої Ѕ частини вказаної квартири зазначений ОСОБА_3 (а.с.6).

Згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 07.12.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у квартири АДРЕСА_3 (а.с.10).

У відповідності до свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_2 вбачається, що останній доводиться позивачу по справі - ОСОБА_4 рідним сином, а другий власник квартири є його батько (а.с.9).

Згідно Акту обстеження фактичного проживання сім`ї від 01.12.2021р. вбачається, що ОСОБА_2 , хоча і зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично не проживає з 2009р. по теперішній час (а.с.8).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. В свою чергу, ч. 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України)

Частина 2 ст. 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02.12.2010 (надалі - Рішення Європейського суду від 02.12.2010), в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (Заява N 30856/03, пункт 40).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 Рішення Європейського суду від 02.12.2010 Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом не встановлено та сторонами не надано доказів наявності у відповідача іншого житла, а також відсутнє підтвердження свідомої поведінки відповідача, що свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення.

Окрім того, з матеріалів цивільної справи встановлено, що позивачем є власник тільки Ѕ частини квартири, яка висуває вимогу про визнання її сина ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування вказаною квартирою. Разом з цим, з матеріалів справи не вбачається, що інший власник нерухомості ОСОБА_3 також бажає зняти сина з реєстрації по спірній адресі та до матеріалів справи не додано документів які б вказували, що відповідач зареєстрований саме в частині квартири позивача, а не навпаки.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В порушення норм, зазначених судом, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не надано достатніх доказів.

На переконання суду, сам по собі факт реєстрації відповідача за спірною адресою, без надання належних та допустимих доказів того, що діями відповідача (не пов`язаними з позбавленням володіння, користування) порушується право позивача на право власності чи законного володіння, не може бути достатньою підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

Окрім того, в порушення ч.2 ст. 405 ЦК України позивачем також не доведено, що при вселенні відповідача до спірної адреси були наявні та/або встановлені (не встановлені) будь-які домовленості між власниками житла та їх сином, що є обов`язковою умовою для можливості судом прийняття рішення про втрату права на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Суд також критично ставиться до складеного 01.12.2021 акту обстеження фактичного проживання сім`ї ОСОБА_2 , як на доказ не проживання відповідача тривалий час у спірній квартирі, оскільки відсутні та не зазначені будь-які об`єктивні дані, які б підтверджували вказаний факт не проживання (з Акту взагалі цього не вбачається), а також відсутні будь-які дані що дійсно ОСОБА_5 (кв. АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 (кв. АДРЕСА_5 ), ОСОБА_7 (кв. АДРЕСА_6 ) є мешканцями сусідніх квартир та взагалі наявні та дійсно зареєстровані та проживають за вказаною адресою, що ставить під сумнів їхню обізнаність щодо періоду не проживання та причин не проживання відповідача у спірній квартирі.

Доводи позивача про наявність у відповідача іншого житла, де він мешкає, а саме: АДРЕСА_2 , суд до уваги не приймає та вважає їх надуманими, оскільки відповідач сповіщався судом за наявними двома адресами та два конверти повернулися з позначкою «адресат відсутній». На думку суду, сам по собі факт проживання за іншою адресою, без сукупності інших допустимих доказів, також не є єдиною підставою для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Враховуючи, що позивач самостійно розпорядився своїми правами щодо участі в розгляді вказаної справи та наданні суду переконливих доказів на обґрунтування своєї позиції, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у позовних вимогах, тому суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню.

При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у повному обсязі, тому від розподілу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Лиманської селищної ради Роздільнянського району про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Іванова