Справа №155/1773/21
Провадження №2/155/129/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

07.02.2022 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Сметани В.М.,

за участю секретаря судового засідання Ревуцької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 20 грудня 2021 року звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свій позов обґрунтовує тим, що 30 січня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір VOK0GK00001221, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 21000,00 доларів США та зобов`язався повернути кредит та сплати проценти за користування кредитними коштами в порядку, на умовах та в строки, визначені даним договором.

Також, зазначає, що рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року, було задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 32803 доларів США 10 центів та судові витрати.

Водночас, зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язання за договором VOK0GK00001221 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Водночас, зазначає, що відповідно до розрахунку від за час прострочення виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року по справі за період з 06 листопада 2007 року по 21 липня 2020 року, 3% річних становить 2522, 39 доларів США.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь АТ КБ «Приватбанк» три відсотки річних в розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять два) долари США 39 центів США та судові витрати.

Ухвалою судді від 28 грудня 2021 року відкрито провадження та прийнято до розгляду позовну заяву за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву, в якій він просить справу слухати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Водночас повідомляє, щодо заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення суду не заперечує.

Відповідачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що повторним заочним рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року по цивільній справі №155/1824/15-ц позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 32803 (тридцять дві тисячі вісімсот три) долари США 10 центів США та судовий збір в розмірі 10672 (десять тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 49 копійок. (а.с.5-6).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що рішення Горохівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року станом на 07 лютого 2022 року не виконано.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України, встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України, у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України, передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню».

Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст.625 ЦК України.

Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення з ОСОБА_1 3% річних за період з 06 листопада 2015 року по 21 липня 2020 рік, при визначенні суму боргу, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складений у повній відповідності з чинним законодавством, та перевірений судом, в той же час відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, в якому викласти свої заперечення та надати докази на підтвердження належного виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Що стосується вимог заявлених до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 546 ЦК України, визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Частиною 1 статті 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина 1 статті 554 ЦК України).

Встановлено, що 30 січня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір поруки №VOK0GK00001221/1 і VOK0GK00001221/2, відповідно до якого останні поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п.2. укладеного договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені, та інших платежів, відшкодування збитків.

Умови укладеного договору не передбачають обставин, за яких ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 взяли на себе зобов`язання відповідати перед кредитором щодо сплати трьох відсотків річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до рішення суду.

Таким чином, проаналізувавши умови договорів поруки №VOK0GK00001221/1 і VOK0GK00001221/2, укладених 30 січня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки останні не брали на себе відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року, така відповідальність не може бути покладена на них і відповідно до закону.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних, підлягає до часткового задоволення.

В порядку ст.141 ЦПК України, суд присуджує, стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 гривень, які сплачені позивачем при зверненні з даним позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 546, 549, 553, 610, 612, 625, 626, 628, 629, 639, 634, 1054 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних в розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять два) долари США 39 центів.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» 2270,00 (дві тисячі сімсот) гривень судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторонами у справі є:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Горохівським РВ УМВС України у Волинській області 23 листопада 2002 року).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Горохівським РВ УМВС України у Волинській області 10 жовтня 1996 року).

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Горохівським РВ УМВС України у Волинській області 10 жовтня 1996 року).

Дата складення повного тексту заочного рішення - 07 лютого 2022 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області В.М. Сметана