ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1641/22 Справа № 214/2637/19 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів Барильської А.П.,Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Кислиця І.В.

сторони :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

треті особи: Криворізький відділ поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура, Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EASYCON" цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року, яке постановлено суддею Гринем Н.Г. у м. Кривому Розі , повний текст судового рішення складено 17 серпня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Держави України, в особі Державної Казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Криворізький відділ поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області, Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 21.04.2004 року позивачка ОСОБА_1 була затримана працівниками ВБНОН КМУ УМВС України у Дніпропетровській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України. 22.04.2004 року відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу №36041042 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.311 КК України.

Постановою судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26.04.2004 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою слідчого від 05.05.2004 року, було накладено арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_1 , де б воно не знаходилося.

11.08.2004 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення к вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України. Обвинувальний акт було направлено до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. В подальшому постановою судді Жовтневого районного м. Кривого Рогу від 29.03.2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України повернуто прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Цією ж постановою запобіжний захід відносно ОСОБА_1 змінено, з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2005 року, постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29.03.2005 року скасовано та справу направлено для подальшого судового розгляду.

Постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03.11.2006 року кримінальну справу повернуто для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.01.2007 року постанову Жовтневого районного суду від 03.11.2006 року скасовано. Після чого постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.12.2007 року, яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2008 року скасовано та направлено в суд для подальшого розгляду, кримінальну справу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 повернуто прокурору.

Вироком Жовтневого районного суду м. кривого Рогу від 23.06.2010 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.08.2010 року вирок суду скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд.

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.04.2012 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.04.2012 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні злочину за ч.2 ст.311 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2012 року вирок суду першої інстанції та постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу скасовано та направлено справу на новий розгляд. Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22.03.2013 року кримінальну справу повернено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід ОСОБА_1 залишено без змін, дана постанова ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.03.2013 року, залишена без змін.

Відомості щодо даного кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 було внесено до ЄРДР №0000393 за ч.3 ст.307 КК України 03.07.2013 року.

Постановою ст. слідчого СВ Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області майором поліції Єрьоміною В.В. від 06.10.2014 року, кримінальне провадження, внесено до ЄРДР за №0000393 від 21.04.2014 року - закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбачено ч.2 ст.307, ч.2 ст.311 КК України.

Постановою ст. прокурора прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу від 08.10.2014 року, скасовано постанову від 06.10.2014 року про закриття кримінального провадження № 0000393. Постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 від 05.03.2019 року, закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000393 від 03.07.2013 року, відносно обвинуваченої ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України.

Таким чином позивачка ОСОБА_1 у період з 21.04.2004 року по 05.03.2019 року знаходилась під слідством та обвинувачувалась у вчиненні злочинів, протягом 14 років 10 місяців 12 днів (179 місяців) поспіль постійно принижувалась честь, людська гідність останньої. Крім цього, в зв`язку незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури та суду ОСОБА_4 незаконно заходилась під вартою 11 місяців та 8 днів, на підписці про невиїзд 13 років 11 місяців 4 днів. У зв`язку з чим, діями органів досудового слідства було порушено право ОСОБА_1 на свободу та особисту недоторканість та завдано моральної шкоди, що виявилось в душевних стражданнях, які зазнавала ОСОБА_1 у зв`язку із притягненням її до кримінальної відповідальності, перебування під вартою та в подальшому під підпискою про невиїзд, пов`язаними з цим обмеженнями в її житті , в порушенні нормального та звичного способу життя, в порушенні і розриві деяких її соціальних зв`язків, в пригніченому стані, почутті приниження, відчаю і страху, що не могло не відбитися на її психологічному здоров`ю, вважає, що достатній розмір моральної шкоди становить 1 074 000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 900 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати в частині розміру стягнення завданої моральної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що при визначенні розміру моральної шкоди, судом, неправильно застосовано ст..13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що призвело до здійснення неправильного розрахунку завданої позивачу моральної шкоди, а саме:6000 гривень (мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи) х 179 місяців (перебування під слідством та судом) становить 1074000 гривень, який становить мінімальний розмір моральної шкоди, в даній справі.

З урахуванням застосованого до ОСОБА_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 11 місяців та 8 днів, неможливо взагалі брати за основу мінімальний розмір морального відшкодування в сумі 1 074 000 грн., даний розмір підлягає збільшенню до 1 146 000 грн., виходячи з подвійного розміру мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування під вартою (12000 грн. х 12 місяців = 144 000 грн.)

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості. Судом не враховано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативио-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» внаслідок чого необгрунтовано завищено розмір морального відшкодування позивачеві.

На думку представника Державної казначейської служби України суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, закриття кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди

Скаржник зазначає, що не допускається стягнення моральної та матеріальної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів, Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань виконує рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа Дніпропетровська обласна прокуратура посилаючись на порушення норм матерального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції взагалі не взято до уваги , що під час досудового розслідування ОСОБА_1 свою вину у вчиненні злочину визнавала повністю та надавала свідчення, що у в квітні 2004 року за попередньою змовою з ОСОБА_3 здійснювала продаж таблеток та наркотичних засобів.

Під час судового розгляду кримінальної справи ОСОБА_1 також визнавала свою вину у вчиненні злочину та на допитах підтверджувала версію обвинувачення.

Фактично, склалася ситуація, коли особа визнала повністю свою провину у скоєнні злочину у великому розмірі за попередньою змовою, проте встановити один із елементів складу злочину - об`єктивну сторону, є неможливим у зв`язку з тим, що в основу обвинувачення органом досудового розслідування надано докази з численими порущеннями вимог КПК України, що стало підставою для закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Згідно ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Таким чином, представник Дніпропетровської обласної прокуратури вважає, що у даному випадку підлягає застосуванню аналогія закону, оскільки законодавство не містить чітких норм щодо правовідносин у ситуації коли особа визнала вину, а кримінальне провадження закрито не у зв`язку з відсутністю доказів доведення вини особи.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційних скарг Державної казначейської служби, Дніпропетровської обласної прокуратури, представника Дніпропетровської обласної прокуратури - Чередніченко Я.В., яка в режимі онлайн на відеозв`язку підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури, підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21.04.2004 року ОСОБА_1 була затримана працівниками ВБНОН КМУ УМВС України в Дніпропетровській області за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України (а.с.9)

Постановою судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 26.04.2004 року ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. (а.с.12).

Постановою слідчого від 05 травня 2004 року було накладено арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_1 (а.с.13)

Постановою слідчого від 11 серпня 2004 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України за ознаками: незаконного виготовлення, придбання, зберігання прекурсорів з метою збуту, а так само незаконний збут прекурсорів, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах (а.с.14-16).

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 березня 2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України повернуто прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування; запобіжний захід відносно ОСОБА_1 було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с.18).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2005 року скасовано постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29.03.2005 року про направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування. Справу направлено в той самий суд для подальшого судового розгляду (а.с.19-21);

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2006 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України повернено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. (а.с.22-23).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2007 року скасовано постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03.11.2006 року про направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування. Справу направлено в той самий суд для подальшого судового розгляду (а.с.24-25);

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 грудня 2007 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України повернено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. (а.с.26-27).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2008 року скасовано постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.12.2007 року про направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування. Справу направлено в той самий суд для подальшого судового розгляду (а.с.28-29).

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 червня 2010 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311, ч.4 ст.70 КК України та визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього особисто належного майна (а.с.31-41).

Ухвалою аапеляційного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2010 року - вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23.06.2010 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той самий суд в іншому складі (а.с.42-44).

Постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Кулігіної Т.Д. від 13 квітня 2012 року - ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні злочину за ч.2 ст.311 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності (а.с.45-51).

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 квітня 2012 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні злочину за ч.3 ст.307 КК України та призначено покарання 5 років позбавлення волі. У відповідності до ст.75 КК України, ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання із іспитовим строком на 3 роки (а.с.52-70).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2012 року скасовано вирок та постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 квітня 2012 року, у відношенні ОСОБА_1 , кримінальну справу направлено на новий розгляд в той самий суд в іншому складі (а.с.71-80).

Постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Власенко М.Д. від 22 березня 2013 року, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , у вчиненні злочинів за ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України, повернено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування (а.с.81-86).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року залишено без змін постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.03.2013 року про направлення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для проведення додаткового розслідування (а.с.87-89);

Згідно витягу №0000393 03.07.2013 року відносно ОСОБА_1 були внесені відомості за ч.3 ст.307 КК України (а.с.90).

Постановою ст. слідчого СВ Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області майором поліції Єрьоміною В.В. від 06.10.2014 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000393 від 21.04.2014 року закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307, ч.2 ст.311 КК України (а.с.92-97).

Постановою ст. прокурора прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу від 08.10.2014 року, скасовано постанову від 06.10.2014 року про закриття кримінального провадження №0000393 (а.с.98-99);.

Постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Унжаковою Б.М. від 05.03.2019 року закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000393 від 03.07.2013 року, відносно обвинуваченої ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307, ч.2 ст.311 КК України (а.с.100-103).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка має право на відшкодування спричиненої їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди. Враховуючи ступень негативного впливу на життя та свідомість позивачки як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту її перебування під вартою зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які понесла позивачка через неможливість тривалого відновлення своїх прав, належний розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в даному випадку складає 900 000 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості та не призведе до її збагачення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак не може погодитись із визначеною судом в рахунок відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно із вимогами ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Ураховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачка незаконно перебувала під слідством та судом з 21.04.2004 року по 05.03.2019 року, тобто повних 179 місяці та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом..

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями працівників поліції, прокуратури та суду відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Отже, факт закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину дає підстави останній вимагати відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства, суду позивач була позбавлена можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, сильні душевні переживання і душевний біль, депресія, нервові стреси, відчуття тривоги, приниження розгубленість інші негативні наслідки мали місце протягом всього періоду притягнення її до кримінальної відповідальності.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги третьої особи Прокуратури Дніпропетровської області про те, що позивачка ОСОБА_1 в ході досудового розслідування, визнавала свою вину у вчиненні злочину, що є підставою для застосування ч.4 ст.1176 ЦПК України, з огляду на наступне.

Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи досудового слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв. Самообмова має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 , як підозрювана та обвинувачена, надавала завідомо неправдиві показання з метою переконати органи досудового слідства та суду у тому, що саме вона вчинила злочини та такими діями перешкоджала з`ясуванню істини, суду не надано. При цьому, суд враховує й те, що саме на органи досудового розслідування покладено обов`язок всебічного, повного й об`єктивного розслідування обставин кримінального правопорушення, оскільки визнання обвинуваченою своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, вони можуть бути покладені в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Визнання в суді своєї вини, не підтверджує факту самообмови, яка має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини, чого в даному випадку не встановлено.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що ОСОБА_1 не надано доказів завдання їй моральної шкоди і її розміру є необґрунтованими, оскільки такий факт доведений наведеними у справі доказами, відповідно до яких, внаслідок порушення кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , тривалого перебування під слідством та втрати соціальних зв`язків, призвели до змін в організації всіх сфер життя позивача та вимагало додаткових зусиль для відновлення морального стану.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди є безпідставними, оскільки визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка безпідставно утримувалась під вартою та в місцях позбавлення волі протягом 11 місяців та 8 днів, а незаконно перебувала під слідством та судом із 21 квітня 2004 року по 05 березня 2019 року, а саме 14 років, 10 місяців, 12 днів.

Отже, позивачка без відповідної правової підстави 179 місяців перебувала під кримінальним переслідуванням, у зв`язку чим зазнала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення. При цьому протягом певного часу утримувалася під вартою, внаслідок чого була ізольована від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на її життя, що привело до зміни її життєвого укладу та завдало їй значних страждань. Також позивачка була обмежена у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно неї також застосовувався запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, що передбачає право позивача на відшкодування їй моральної шкоди.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року на час розгляду справи в суді першої інстанції становила 6000 гривень.

Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали позивачі, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у їх життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів не може погодитись із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 900 000 грн., стягнутої з відповідача на користь позивача.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, яка діє на час розгляду справи.

Законом України «Про державний бюджет на 2021р» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2021 року встановлений на рівні 6000 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 21.04.2004 року по 05.03. 2019 року, тобто 179 місяців. Внаслідок заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з її безпідставним перебуванням під слідством та судом, мінімальний її розмір за 179 місяців повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, який відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» становив 6000 грн.

Таким чином, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою становить 1 074 000грн з розрахунку 6000грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2021 року) х 179 місяців ( перебування позивача під слідством та судом) становить 1074000 грн., який підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 , що у відповідності до ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Тому доводи апеляційних скарг як представника позивача так і Державної казначейської служби про те, що визначений судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам виваженості і справедливості, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги, про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури підлягають залишенню без задоволення з вищенаведених обставин.

Відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року Державній казначейській службі України відстрочено сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги до ухвалення судового рішення.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI судовий збір справляється за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України

Згідно п.8 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 01 січня 2019 року становив 1921 грн. тобто за подання позовної заяви з вимогами майнового характеру судовий збір не може бути меншим за 768,40 грн. та не більше 9605,00 грн.

Враховуючи наведене, з Державної казначейської служби України на користь держави підлягає сплаті судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407 гривень 90 копійок (9605 грн. - судовий збір, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви за вимоги майнового характеру, виходячи з оспорюваної суми 1047000 грн.)

Крім того,з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 13255,30 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2021 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 900 000 гривень до 1 074 000 (один міліон сімдесят чотири тисячі) гривень

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 14407, 90 грн.

Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 13255,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: