Ухвала

08 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 759/22602/19

провадження № 61-1091ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2 , заінтересована особа - Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту постійного не проживання осіб за місцем реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного не проживання з лютого 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 24 червня 2021 року заяву задовольнив. Встановив факт постійного не проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 , з лютого місяця 2016 року.

Київський апеляційний суд постановою від 22 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року скасував. Заяву ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2 залишив без розгляду.

ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_2 18 січня 2022 року подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у вищевказаній справі.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки як на підставу скасування судового рішення заявник посилається на те, що апеляційний суд не правильно застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 та пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Крім цього, заявник просить вирішити питання про можливість відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених ним раніше в подібних справах.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України свідчить, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Однак, ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_2 посилаючись на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не зазначає яку саме постанову (и) Верховного Суду застосував апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні та від висновку якої вона просить відступити.

Також, ОСОБА_1 як законному представнику ОСОБА_2 необхідно звернути увагу, що постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», на яку посилається у касаційній скарзі заявник не є постановою Верховного Суду у розумінні статті 263 ЦПК України, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, тому лише посилання на Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення.

Крім цього, ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_2 в касаційній скарзі однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає частину третю статті 411 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Отже, заявнику необхідно обґрунтувати підстави касаційного оскарження у цій частині, зокрема, послатися на конкретний пункт (пункти) частини третьої статті 411 ЦПК України, обґрунтувати порушення норм процесуального права за кожним пунктом.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Для усунення вказаних недоліків, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, заявнику необхідно надати до суду уточнену касаційну скаргу, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити обов`язкову підставу(и) касаційного оскарження судового рішення у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судового рішення та їх відповідне мотивування, надати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Разом із цим, клопотання ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги не підлягає розгляду, оскільки на підставі пункту 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» заявник звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Отже, касаційну скаргу слід залишити без руху з наданням заявнику можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев