Житомирський апеляційний суд
Справа №295/208/21 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 18 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Григорусь Н.Й., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/208/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Михніцького Геннадія Юльяновича на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Зосименка О. М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути із відповідача 104 939, 45 грн., з яких: 5% згідно ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за тілом згідно рішення суду 39 737, 31 грн., 3% згідно ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками та пенею - 3342,11 грн., інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України на суму заборгованості згідно рішення суду 61860,03 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.05.2012 року з відповідача було стягнуто 301 756,26 грн. заборгованості за кредитним договором.

Оскільки відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим порушує істотні умови кредитного договору, то повинен нести відповідальність згідно положень ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - Михніцький Г.Ю., просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що надана позивачем копія рішення про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором була виготовлена із Єдиного державного реєстру судових рішень, на якій є відповідний ідентифікатор та із його змісту прослідковуються реквізити кредитного договору. Крім цього вважає, що суд першої інстанції мав змогу особисто впевнитись у відповідності даної копії рішення оригіналу, оскільки має доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21.03.2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Ф-226, за умовами якого останньому надано кредит в сумі 300 000,00 грн. зі сплатою, визначених сторонами відсотків за користування кредитними коштами та на умовах повернення у строки, встановлені умовами зобов`язання (а.с. 6-9).

17.12.2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі, кредитним договором №Ф-226, укладеним з відповідачем 21.03.2008 року (а.с. 15-25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновком суду з огляду на таке.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження його обґрунтувань, надав копію судового рішення від 14.05.2012 року у справі за позовною заявою, дослівно, «Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення боргу по кредитному договору».

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Оскільки, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, надана копія рішення є роздруківкою із інтернет-ресурсу, а звідси і не може бути належним чином завіреною, а також те, що зміст наданої копії не містить будь-яких даних щодо боржника ОСОБА_1 , колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про неналежність вказаного доказу, що, відповідно, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, апеляційний суд, використавши наявність повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, встановив, що заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2012 року позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість по кредитному договору № Ф-226 від 21.03.2008 року в сумі 301 756,26 грн.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Отже, на підставі рішення суду у відповідача ОСОБА_1 виникло зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 301 756,26 грн.

Відтак, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, яка визначені в судовому рішенні.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Оскільки, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, яка визначена в судовому рішенні, то дослідженню підлягають обставини виконання/невиконання рішення суду.

Рішення суду підлягає виконанню.

Проте, матеріалами справи не підтверджено чи видавався виконавчий лист на виконання рішення Богунського районного суду від 15.05.2012 року, чи пред`являвся він до виконання у визначеному для виконання судових рішень порядку.

Органами Державної виконавчої служби не підтверджено чи стягувалась/не стягувалась в примусовому порядку заборгованість за кредитним договором із когось із відповідачів, оскільки такий обов`язок покладено судовим рішенням на обох відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також не надано доказів чи проводилось/ не проводилось погашення заборгованості за судовим рішенням будь-яких платежів в добровільному порядку будь-ким з відповідачів.

Представником позивача не надано доказів невиконання рішення суду відповідачем, хоча апеляційним судом оголошувалась для цього відповідна перерва.

Зазначення в позовній заяві про те, що рішення суду не виконане і виготовлений самостійно позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитом відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01.12.2017 по 01.12.2020 колегія суддів не вважає беззаперечним доказом порушення відповідачем грошового зобов`язання, а доказування відповідно до положень ч.6 ст. 81 ЦПК України не може грунтуватися на припущеннях.

Оскільки стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишенню без змін.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа в оскаржуваній частині є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Михніцького Геннадія Юльяновича залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11.02.2022.

Головуючий Судді