КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3487/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2022 рокуКиївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою, поданою адвокатом Фадєєвою Наталією Ігорівною в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

УСТАНОВИВ:

у червні 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з даним позовом, в якому просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 38-39), стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість у сумі 178 718,56 грн, яка складається з відсотків за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ - 107 454,09 грн; трьох відсотків річних від простроченої суми - 18 846,42 грн; інфляційних втрат за весь період прострочення - 52 418,05 та судових вират.

Позов мотивований тим, що 29 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № -2, за умовами якого банк надав останньому в кредит грошові кошти в сумі 385 000,00 грн, строком погашення не пізніше 10 грудня 2019 року включно, зі сплатою 21 % річних.

06 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено договір відступлення права вимоги № 16, згідно якого ПАТ «Банк «Київська Русь» передав позивачу права вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором.

31 серпня 2018 року Дарницьким районним судом міста Києва по справі ухвалено рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 333 564,48 грн - основого боргу, 38 869,93 грн - інфляційних втрат.

Постановою Київського апеляційного суду вказане рішення суду було скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 508 737,80 грн, що складається: основна сума боргу - 333 564,48 грн; несплачені відсотки за користування коштами - 94 88,04 грн; пеня за просторочення сплати платежів по кредиту - 26 615,07 грн; інфляційні втрати - 38 869,93 грн; судовий збір - 15 600,28 грн.

Позичальником протягом всього періоду часу розгляду справи у суді не виконувалось зобов'язання перед Державною іпотечною установою за договором про іпотечний кредит.

Згідно розрахунків, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 жовтня 2019 року становить - 178 718,56 грн. та складаться з:

- відсотків за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ - 107 454,09 грн;

- трьох відсотків річних від простроченої суми - 18 846,42 грн;

- інфляційних втрат за весь період прострочення - 52 418,05 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь дану заборгованість, а також судові витрати.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року позов Державної іпотечної установи задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи три проценти річних у розмірі 18 846 грн. 42 коп., інфляційні втрати у розмірі 52 418 грн. 05 коп., проценти за користування чужими коштами у розмірі 107 454 грн. 09 коп. та 2 680 грн. 27 коп. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах відповідача - ОСОБА_1 її представником - адвокатом Фадєєвою Н.І., остання посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи три процента річних в розмірі 18 588,20 грн., інфляційні витрати в розмірі 42 195,85 грн. та судовий збір в розмірі 2680,27 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, позивач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому з 31 січня 2015 року припинилося і право позивача на нарахування процентів за користування коштами згідно з умовами договору та ч. 2 ст. 1048 ЦК України.

Вищезазначене свідчить про неприпустимість одночасного стягнення двох видів процентів різних за своєю правовою природою: 1) процентів за користування грошовими коштами згідно ч. 2 ст. 1048 ЦК України, та 2) процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Закінчення строку виконання зобов'язаня не припинило зобов'язальних правовідносин, а лише трансформувало їх в охоронні, що містить обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Після 31 січня 2015 року права та інтереси позивача, як кредитора, в охоронних правовідносинах забезпечуються виключно ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не ч. 2 ст. 1048 ЦК України, згідно якої позивач безпідставно нарахував проценти.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що позовною заявою та заочним рішенням не обґрунтовано підстави для стягнення процентів на рівні річної ставки НБУ з урахуванням того, що договір про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року містив інші процентні ставки. Тобто, позовні вимоги позивача про стягнення відсотків за користування чужими коштами в розмірі річної ставки НБУ - 107454,00 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Фадєєвої Н.І. в інтересах ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України, окрім того, заборгованість відповідачем не спростована, а наданий розрахунок позивачем відповідає нормам закону.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № -2, на умовах якого відповідач отримала від банку в кредит грошові кошти в сумі 385 000,00 грн, які зобов`язалася повернути банку не пізніше 10 грудні 2019 року (а.с. 9-22).

06 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено договір відступлення права вимоги № 16, відповідно до якого ПАТ «Банк «Київська Русь» передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, укладеним між ПАТ «Банк «Київська Русь» і ОСОБА_1 № -2 від 29 грудня 2014 року та іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Банк «Київська Русь» і ОСОБА_1 № б/н від 29 грудня 2014 року (а.с. 23-26).

Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року, та розрахунку заборгованості, станом на 01 жовтня 2019 року загальна заборгованість за договором про іпотечний кредит № -2 від 29 грудня 2014 року, що укладений з ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою від 30 жовтня 2019 року № 7140/32/28 складає 687 456,36 грн, зокрема: заборгованість згідно постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2019 року у розмірі 508 737,80 грн; заборгованість для подальшого звернення до суду за період з 23 листопада 2017 року, по 01 жовтня 2019 року - 178 718,56 грн, з них: відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ - 107 454,09 грн; три відсотки річних від простроченої суми - 18 846,42 грн; інфляційні втрати за весь період прострочення у розмірі 52 418,05 грн (а.с. 42-43).

До матеріалів справи позивачем додано розрахунок заборгованості за кредитом ОСОБА_1 за період з 23 листопада 2017 по 01 жовтня 2019 року (а.с. 44-45).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання Державна іпотечна установа, як правонаступник ПАТ «Банк «Київська Русь», використла право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Державної іпотечної установи.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

З аналізу вищенаведених правових норм убачається, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц провадження № 14-154 цс 18.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2019 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором стягнуто з останньої заборгованість у розмірі 508 737,80 грн, що складається: основна сума боргу - 333 564,48 грн; несплачені відсотки за користування коштами - 94 88,04 грн; пеня за просторочення сплати платежів по кредиту - 26 615,07 грн; інфляційні втрати - 38 869,93 грн; судовий збір - 15 600,28 грн.

Отже, право Державної іпотечної установи, як кредитора нараховувати передбачені кредитним договором відсотки,припинилось з моменту пред`явлення до позичальниці вимог щодо виконання зобов`язання за кредитним договором.

Суд першої інстанції не врахував наведених положень закону, а тому помилково вважав, що відсотки за користування кредитом правомірно продовжували нараховуватись банком, незважаючи на перенесення строку виконання зобов`язання (звернення до суду із позовом).

У зв`язку з наведеним позовні вимоги банку про стягнення відсотків за користування чужими коштами в розмірі 107 454,09 грн., які нараховані після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості, зокрема, за період з 23 листопада 2017 року по 01 жовтня 2019 року є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-цта від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Такі правові висновки висловлені в постановах Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними вимоги банку про стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 107 454,09 грн., оскільки питання щодо стягнення з відповідача даноїсуми, передбаченої статтею 625 ЦК України, за прострочення сплати відсотківза користування чужими коштами були вирішені Київським апеляційним судом 14 січня 2019 року в межах.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 3% річних в розмірі 18 846 грн. 42 коп. та інфляційних витрат в розмірі 52 418 грн. 05 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що Державною іпотечною установої надано неправильні розрахунки щодо стягнення вищевказаних сум є необґрунтованими, а посилання на зроблений стороною відповідача власний розрахунок є безпідставним та не підтверджується належними, допустимими доказами, зокрема висновком експерта.

Отже, суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі та не звернув уваги на наявність судового рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, яким встановлено перенесення строку виконання зобов`язання, помилково стягнув з відповідачів прострочені проценти за користування кредитом, що були нараховані банком після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи процентів за користування чужими коштами у розмірі 107 454 грн. 09 коп., в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року в частинні стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 107 454,09 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2022 року.

Судді: Д.О. Таргоній

С.А. Голуб

Т.О. Писана