ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/102/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/970/21 Категорія: 304090000 Кваша І. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник позивача адвокат Горобець Сергій Олександрович;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 а на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 12 травня 2021 року до нього звернувся відповідач із проханням позичити кошти у розмірі 64000,00 гривень, на що він погодився за умови повернення указаної суми до 31 травня 2021 року. На підтвердження передачі грошей відповідач власноручно написав йому розписку та отримав кошти.

Однак, станом на день звернення до суду з даним позовом отримані кошти відповідачем повернуто не було.

Відповідач грошове зобов`язання за договором позики не виконав, загальний борг в сумі 64000 грн. не повернутий, строки повернення позики прострочені.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 64341,90 гривень, що складається з 64000 гривень боргу за договором позики та 3 % річних у розмірі 341,90 гривень.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Оскаржуване рішення суду обґрунтоване тим, що до позову позивачем додано копію розписки від 12 травня 2021 року, в якій зазначено про отримання відповідачем у позивача в борг 64000 строком до 31 травня 2021 року.

Зазначено, що хоча написання даної розписки відповідачем не заперечується, ОСОБА_2 категорично заперечуються обставини написання даної розписки, в тому числі і фактичне отримання коштів.

В оскарженому рішенні зазначено, що відповідач перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , транспортний засіб, на якому працював ОСОБА_2 , потрапив у ДТП та його ремонт було здійснено відповідачем за власні кошти.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що оскільки позивач посилається на наявність розписки відповідача від 12 травня 2021 року про зобов`язання до 31 травня 2021 року повернути йому борг, однак клопотань про допит свідків, які б могли підтвердити фактичну передачу коштів, не заявляв, будь-яких інших доказів, крім розписки, на підтвердження факту передачі коштів, суду не надав, в розписці вказана лише сума, проте відсутня валюта, в якій позивач надав грошові кошти відповідачу, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що в порушення принципу змагальності позивачем не надано достатньо доказів в обгрунтування позовних вимог, не доведено виникнення між сторонами зобов`язальних відносин за договором позики, і розмір зобов`язань за даним договором (в грошовому виразі).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі вказує, що видана відповідачем розписка від 12 травня 2021 року підтверджує укладення між ним та відповідачем договору позики, за яким останнім отримано від позивача 64000 гривень із зобов`язанням повернути зазначену суму грошових коштів до 31 травня 2021 року.

Вказує, що сторонами договору позики є громадяни України, розписка, надана відповідачем, створена на території України, а оскільки офіційною валютою України є гривня, у суду немає підстав сумніватися у тому, що грошове зобов`язання у відповідача щодо позивача виникло саме у офіційній валюті України гривні, у зв`язку з чим незазначення валюти позики не може бути причиною для неповернення позичених грошових коштів.

Вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неналежним чином оцінив усі наявні в матеріалах справи докази та обставини, а тому виніс необґрунтоване та незаконне рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За правилом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Оскільки у даній справі договір позики укладено у письмовій формі, зокрема наявна розписка щодо отримання відповідачем коштів у розмірі 64000 гривень, а також зазначено умови повернення указаних коштів, тобто її зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, тому висновок суду першої інстанції щодо недостатності наданих доказів про укладення договору позики між сторонами є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що між учасниками справи укладено саме договір позики, а розпискою підтверджується отримання відповідачем грошових коштів, умови їх надання та обов`язок повернення.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 450/1711/15-ц (провадження № 61-2707св18) та від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19 (провадження № 61-13172св19).

Крім того, відповідно до оскаржуваного рішення суду першої інстанції факт написання розписки про отримання коштів від позивача відповідачем не заперечувався.

Стосовно висновків суду першої інстанції щодо правової природи укладеного договору, то колегія суддів вважає, що факт перебування відповідача у трудових відносинах з позивачем та пошкодження автомобіля з вини ОСОБА_2 у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою не спростовують факт отримання останнім грошових коштів від ОСОБА_1 відповідно до наданої розписки.

Даний висновок суду апеляційної інстанції підтверджується також тим, що відповідач договір позики із наведених підстав не оспорював, не просив визнати його недійсним, а так само удаваним правочином, що мав на меті приховати інший правочин, тощо.

Щодо посилання в оскаржуваному рішенні на відсутність у розписці посилання на валюту, в якій отримано позику, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до частини 1 статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Тому апеляційний суд погоджується з доводами позивача в апеляційній скарзі про те, що грошове зобов`язання у відповідача перед позивачем виникло саме в офіційній валюті України гривні.

Щодо застосування статті 625 ЦК України, положеннями якої ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги щодо стягнення процентів, то в силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3 % річних заборгованість відповідача за період з 31 травня 2021 року по 04 серпня 2021 року складає 341 гривня 90 копійок.

Щодо указаного розрахунку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (кількість днів у році).

Позивач просить рахувати кількість днів прострочення з 31 травня 2021 року по 04 серпня 2021 року.

Оскільки у розписці встановлено термін виконання зобов`язання до 31 травня 2021 року, то правильним буде вирахування 3 % річних починаючи з 01 червня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання.

Загальний період прострочення грошового зобов`язання становить 65 днів.

Тому 3 % річних за період з 01 червня 2021 року по 04 серпня 2021 року становить: 64000 х 65 х 3 : 100 : 365 = 341 гривню 92 копійки.

Однак, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від суми боргу 64000 грн. у розмірі 341 гривні 90 копійок, а оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, тому вважає за можливе дану позовну вимогу задовольнити у тому розмірі, в якому просить позивач.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 64000 грн.; 3 % річних в сумі 341 грн. 90 коп., а всього 64341 гривню 90 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн, а всього 2270 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 64000 гривень та 3 % річних у розмірі 341 гривні 90 копійок, а всього 64341 гривню 90 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2270 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на умовах та в порядку, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді