ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/1479/21

провадження №22-ц/818/1148/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ковальова Є.С., Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року, у складі судді Поволяєвої О.В.

установив:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ковальової Є.С., Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 68 000,00 грн., 26 900,00 грн., 4 500,00 грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 18 000,00 грн., витрати на правничу правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей по 1 600,00 грн. на двох дітей та 1 300,00 на одну дитину. 27 червня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі Шевченківське ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області) Ковальовою Є.С. відкрито виконавчі провадження за № 59427337 та № 59427381. В рамках безпідставно відритих виконавчих проваджень позивачем було сплачено грошові кошти в розмірі 68 000,00 грн., 4 500,00 грн. та 26 900,00 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 року визнано дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальової Є.С. щодо прийняття до провадження виконавчих листів та відкриття виконавчих проваджень неправомірними. Скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківське ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальової С.С. про відкриття виконавчого провадження від 27 червня 2019 року № 59427337 та № 59427381. Зважаючи на скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та всіх інших постанов в рамках виконавчих проваджень № 59427337 та № 59427381 правові підстави для сплати позивачем будь-яких грошових коштів на користь ВДВС та ОСОБА_2 відсутні, та вони підлягають поверненню на користь позивача. Крім того підлягає відшкодуванню на його користь моральна шкода, спричинена незаконними діями відповідачів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим що, звертаючись до суду з позовом до державного виконавця про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави у виконавчих провадженнях № 59427337 та № 59427381 ОСОБА_1 небуло враховано, що відшкодування такої шкоди, у разі доведення її наявності, покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна в особі відповідних органів державної виконавчої служби, а також територіальні органи державної виконавчої служби України, зважаючи на що даний позов було пред`явлено до неналежного відповідача. Зважаючи на те, що підставою для набуття ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 68 000,00 грн, 26 900,00 грн та 4 500,00 грн було рішення суду про сплату аліментів на утримання дітей, що набрало законної сили, відсутні підстави вважати, що ці грошові кошти є безпідставно набутим майном. Крім того ОСОБА_1 не було доведено належними та допустимими доказами сплату в рамках скасованих виконавчих проваджень будь-яких інших грошових сум (штрафів тощо), окрім заборгованості по аліментах.

Не погодившись з рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, в якому задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим що, судом порушено вимоги процесуального права, судове рішення винесено без врахування усіх обставин справи. Під час підготовчого судового розгляду судом не було встановлено неналежність Відповідача, тому і заяв про зміну Відповідача не надходило з боку сторони Позивача. Позовні вимоги було заявлено не тільки до державного виконавця, а і до ОСОБА_2 яка безпідставно отримала грошові кошти, за безпідставно відкритими виконавчими провадженнями, які Позивач бажає компенсувати. ОСОБА_5 , державний виконавець, була обізнана про незаконність власних дій по відкриттю виконавчого провадження з порушенням вимог ЗУ « Про виконавче провадження», проте постановою під час розгляду скарги на її дії в суді, передала виконавчі провадження до Дергачівського ВДВС. Абсолютно всі постанови в межах виконавчих проваджень ВП №59427337 та ВП №59427381 скасовано. Тож відсутні підстави про вимоги сплати Позивачем будь-яких грошей на користь Відповідачів, тому всі сплачені кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню. Тож вважає, що рішенні суду першої інстанції має бути скасовано.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1600,00 грн. на кожного, починаючи з 02 листопада 2017, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Встановлена сума підлягає індексації відповідно до вимог діючого законодавства. Стягнуто щомісяця з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1300,00 грн., починаючи з 02 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Встановлена сума підлягає індексації відповідно до вимог діючого законодавства.

Як вбачається з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про результати розгляду звернення адвоката Авілової О. від 11.12.2020, 27.08.2019 на підставі виконавчих листів, виданих у справі 638/16589/17, старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальовою Є.С. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 59427337 та № 59427381 ( а.с. 13 зворотня сторона, 14).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 року визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальової Є.С. щодо прийняття до провадження виконавчих листів поданих стягувачем ОСОБА_2 та відкриття виконавчих проваджень. Скасовано постанови старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальової Є.С. про відкриття виконавчого провадження № 59427337 та № 59427381 від 27.06.2019. Зобов`язано старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальову Є.С. повернути стягувачу ОСОБА_2 без виконання виконавчі листи, видані Дзержинським районним судом м. Харкова 20.06. 2019 № 638/16589/17.

Згідно з інформацією про виконавче провадження № 59427337 від 27.01.2021, що в виконавчому провадженні була наявна заборгованість зі сплаті аліментів станом на 01 липня 2019 року 26 000,00 грн. У зв`язку з чим, 04.07.2019 старшим державним виконавцем Ковальовою Є.С. винесено постанову про накладення штрафу за несплату аліментів в розмірі 5 200,00 грн. На підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова № 638/16589/17, № 4-с/638/145/19 від 17.12.2019, старшим державним виконавцем Ковальовою Є.С. 06.01.2021 винесено постанову про скасування постанови про накладення штрафу за несплату аліментів в розмірі 5 200,00 грн. від 04 липня 2019 року. ( зворотня сторона а.с.8)

Разом с тим, згідно з вищезазначеною інформацією про виконавче провадження від 27.01.2021 вбачається, що у виконавчому провадженні № 59427337 також була наявна заборгованість зі сплаті аліментів, заборгованість станом на 01 липня 2019 року в розмірі 6 400,00 грн. Зважаючи на наявну заборгованість старшим державним виконавцем Ковальовою Є.С. 04 липня 2019 року винесено постанову про накладення штрафу за несплату аліментів в розмірі 12 800,00 грн. 04.07.2021 старшим державним виконавцем Ковальовою Є.С. винесено постанову про скасування постанови про накладення штрафу за несплату аліментів в розмірі 12 800,00 грн. від 04 липня 2019 року з підстави помилки виконавця. (а.с. 8 та зворотня сторона а.с. 8).

Зі змісту інформаційної довідки про виконавче провадження № 59427381 вбачається, що у виконавчому провадженні була наявна заборгованість станом на 01 липня 2019 року 64 000,00 грн. У зв`язку з чим, старшим державним виконавцем Ковальовою Є.С. 04 липня 2019 року винесено постанову про накладення штрафу за несплату аліментів в розмірі 12 800,00 грн. На підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова № 638/16589/17, № 4-с/638/145/19 від 17.12.2019, старшим державним виконавцем Ковальовою Є.С. 06.01.2021 винесено постанову про скасування постанови про накладення штрафу за несплату аліментів в розмірі 12 800,00 грн. від 04 липня 2019 року (а.с. 101).

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 01.08.2020 ОСОБА_1 було сплачено на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 500,00 грн., на утримання дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за липень 2020 року (а.с. 16).

Також ОСОБА_1 було сплачено на користь Міжрегіонального ВВ по Дергачівському та Золочівському районах Східного МУМЮ м. Харків 26 900,00 грн в рахунок сплати боргу у виконавчому провадженні № 59427337 та грошову суму в розмірі 68 000,00 грн.- сплата боргу у виконавчому провадженні № 59427381, що підтверджується копіями квитанцій № 24480783 та № 24480676 від 24.01.2020 (а.с. 17, 18).

Зі змісту листа Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Ковальової Є.С. № 40517 від 27.04.2021 вбачається, що відповідно до розпорядження про розподіл коштів від 22 лютого 2020 року за виконавчим провадженням № 59427337 на депозитний рахунок надійшли кошти в розмірі 26 900,00 грн., які розподілені на підставі ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» наступним чином: 26 700,00 грн. перераховано на користь стягувача ОСОБА_2 , 69,00 грн. витрати виконавчого провадження за виконання АСВП та 131,00 грн. витрати виконавчого провадження на користь держави. Відповідно до розпорядження про розподіл коштів від 22 лютого 2020 року за виконавчим провадженням № 59427381 на депозитний рахунок надійшли кошти в розмірі 68 000,00 грн., які розподілені на підставі ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» наступним чином: 67 800,00 грн. перераховано на користь стягувача ОСОБА_2 , 69,00 грн. витрати виконавчого провадження за виконання АСВП та 131,00 грн. витрати виконавчого провадження на користь держави (а.с. 87).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:а) набуття або збереження майна,б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.02.2019 року по справі №545/163/17, а також у постанові у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.04.2019 року по справі №150/164/17.

Відповідно до ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин на які посилаються сторони повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 погашено заборгованість зі сплати аліментів за виконавчими провадженнями № 59427337 та № 59427381 в розмірі 68 000,00 грн. та 26 900,00 грн., та сплату аліментів на утримання дітей за липень 2020 року в розмірі 4 500,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді аліментів. При цьому, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача ОСОБА_2 .

Посилання апеляційної скарги на умисні дії ОСОБА_2 , які й привели до скасування постанов про відкриття провадження, судова колегія відхиляє, у зв`язку з тим, що позивачем не надано достатніх належних доказів, які б підтверджували факт недобросовісності з боку ОСОБА_2 , а тому аліменти сплачені на її користь не можуть бути повернені.

Отже, встановивши наведені обставини у справі, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні цього позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових коштів, саме аліментів на дітей в розмірі - 68 000 грн., 26900 грн. та 4500 грн.

Стосовно позовних вимог заявлених позивачем до старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що витрати виконавчого провадженні перераховуються на користь Державного бюджету Україна, а не на користь державного виконавця. Оскільки кошти державного бюджету належать на праві власності державі, тому боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому в цивільному процесі відповідно до частини четвертої статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, висновки суду першої інстанції, щодо відмови у задоволені позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів до старшого державного виконавця Ковальова Є.С. є обґрунтованими, оскільки у разі доведення їх наявності, відшкодування покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна в особі відповідних органів державної виконавчої служби, а також територіальні органи державної виконавчої служби України, отже в цій частині вимог даний позов було пред`явлено до неналежного відповідача.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в повному обсязі з таких підстав.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зі змісту позову вбачається, що позивач обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди, обмежився лише вказівками на те, що протягом 18 місяців відчував постійні переживання з приводу порушення органами державної влади та держслужбовцями його законних прав, не надавши належного обґрунтування та доказів з приводу вищезазначених обставин.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.

Таким чином, судова колегія уважає, що вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -1

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук