22-ц/804/634/22

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року місто Маріуполь

справа 263/12849/20

провадження № 22-ц/804/634/22

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Лопатіної М.Ю.,

секретар судового засідання Грішко С.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Волноваський опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області, відділ освіти Військо-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Томіліна О.М. від 08 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області, Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 працювала в Волноваському опорному закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області на посаді вчителя географії з 1972 року.

19 червня 2020 року наказом №151к позивачка звільнена за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП.

Вважає звільнення незаконним, оскільки з 21 лютого 2020 року по 18 червня 2020 року вона була відсутня на роботі з поважних причин.

Влітку 2019 року їй діагностували онкологічне захворювання, яке вона вирішила лікувати без отримання лікарняних, оскільки мала невикористану відпустку за 2016 рік та звернулася 18 лютого 2020 року до директора з заявою про надання відпустки з 21 лютого 2020 року, однак наказом від 28 лютого 2020 року їй відмовлено у наданні відпустки.

25 лютого 2020 року позивача ознайомлено з наказом про відсторонення від роботи для проходження медогляду з 21 лютого 2020 року.

16 березня 2020 року позивач звернулась до директора з проханням розбити відпустку на частини, однак їй відмовлено.

Вона зверталась із заявами про незаконне ненадання їй відпустки до начальника відділу освіти, начальника УОСМС, Голови РДА і останній пообіцяв розібратися з порушеннями законодавства, запропонував за результатами розгляду особисто з`явитися 16 березня 2020 року, але у звязку з введенням карантину їй відмовлено у прийомі.

17 березня 2020 року позивач отримала смс-повідомлення про звільнення. Наступного дня, коли хотіла забрати наказ, рух автомобільного та залізничного транспорту було припинено, тому вона не могла виїхати з міста Маріуполя.

02 червня 2020 року, коли рух транспорту було відновлено, ОСОБА_1 повернулася додому та вранці 03 червня 2020 року прибула на роботу.

Директор штучно затягувала її прогули до 18 червня 2020 року та через декілька днів позивач отримала повідомлення про своє звільнення.

Посилаючись на вимоги КЗпП, позивач вважає, що має відповідати за прогули лише в травні 2020 року, однак, отримувала смс-повідомлення про звільнення раніше.

Останній день її роботи 20 лютого 2020 року, а наказ про звільнення видано 19 червня 2020 року.

Позивач вважає, що її права грубо порушені, оскільки звільнення відбулося без наявності прогулів без поважних причин з особистих мотивів директора. Просила поновити її на роботі та стягнути з Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2020 року до дня поновлення на роботі, виходячи з середньоденної зарплати 383,57 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області, відділу освіти Військово-цивільної адміністрації м.Волноваха Волноваського району Донецької області про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ №47-к від 28 лютого 2020 року про відмову у наданні відпустки, позивачем не оскаржений, отже, відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом тривалого часу не погоджувалась з керівництвом, а тому відсутність позивача на роботі є прогулом, оскільки позивач фактично самовільно використала дні відпустки, не отримавши згоди керівництва, чим допустила порушення трудової дісципліни, доказів поважності причин відсутності на роботі суду не надала.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

10 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким поновити її на посаді вчителя географії у Волноваському опорному закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області та стягнути з відділу освіти Військово-цивільної адміністрації м. Волноваха Волноваського району Донецької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 лютого 2020 року до дня поновлення на роботі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції допущено грубе порушення процесуального права під час розподіла цивільної справи судді Томіліну О.М., що є підставми для скасування рішення, оскільки справа розглянута неповноважним судом.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції безпідставно прийняті до уваги доводи відповідача про прогули після подання заяви про надання відпустки, оскільки позивача звільнено вже після того, як сплинув місячний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Позивачка вважає, що вона мала бути звільнена на підставі п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП, проте, звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

Доводи і заперечення інших учасників справи

04 лютого 2022 року на адреса апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської міської територіальної громади.

Відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду без змін, оскільки позивач ОСОБА_1 тривалий час була відсутня на робочому місці без поважних причин, за що звільнена з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

07 лютого 2022 року на адреса апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу від відділу освіти Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, в яких зазначено, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог законодавства, а тому апеляційна скарга не може бути задоволена, оскільки рішення суду грунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні обставин справи та проаналізованих доказах.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2022 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Лопатіна М.Ю.

Ухвалою апеляційного суду від 12 січня 2022 року апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 залишена без руху, заявнику запропоновано сплатити судовий збір.

Ухвалою апеляційного суду від 20 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду від 26 січня 2022 року справа призначена до судового розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач ОСОБА_1 працювала у Волноваському опорному закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області на посаді вчителя географії з 1972 року, що не заперечується сторонами та підтверджується копією трудової книжки.

Наказом №47-к від 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні основної щорічної відпустки за 2016 рік з 21 лютого 2020 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 використала своє право на відпочинок з 04 липня по 29 серпня 2016 року.

Сторонами не заперечується факт відсутності позивачки ОСОБА_1 на роботі з 27 лютого 2020 року по 18 червня 2020 року.

Наказом директора від 19 червня 2020 року №151-к позивачка ОСОБА_1 звільнена за прогули з 27 лютого 2020 року по 18 червня 2020 року без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання апеляційної інстанції відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. Волноваський опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області подав 04 лютого 2022 року клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Згідно з Кодексом законів про працю України, одним з видів юридичної відповідальності є дисциплінарна відповідальність. У сфері використання найманої праці вона полягає в обов`язку працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, давати звіт перед роботодавцем за свої протиправні винні дії та понести дисциплінарні стягнення, передбачені нормами трудового права.

Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність.

Заходи дисциплінарного стягнення, що застосовуються до деяких працівників, які несумлінно виконують свої трудові обов`язки, зазначено у статті 147 КЗпП України. За порушення трудової дисципліни до загального кола працівників може застосовуватися лише один із таких заходів стягнення: догана або звільнення, у строки та в порядку, встановленими статтями 148-149 КЗпП України.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть передбачатися для деяких категорій працівників і інші дисциплінарні стягнення. Право вибору стягнення за порушення трудової дисципліни належить роботодавцеві й не обов`язково у послідовності, зазначеній у статті 147 КЗпП України. Однак, відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За правилами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

27 серпня 2020 року Верховний Суд розглянув справу № 161/14225/19 (провадження № 61-8917св20), у якій зробив правовий висновок, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин та визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Міністерства юстиції України в листі від 01 лютого 2011 року роз`яснило, що самовільне використання працівником без погодження з власником або уповноваженим ним органом відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Позивач зазначала, що 18 лютого 2020 року звернулася до роботодавця із заявою про надання відпустки за 2016 рік на 56 календарних днів з 21 лютого 2020 року.

Наказом №47-к від 28 лютого 2020 року, який є чинним та позивачкою не оскаржений, ОСОБА_1 відмовлено у наданні основної щорічної відпустки за 2016 рік з 21 лютого 2020 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 використала своє право на відпочинок з 04 липня по 29 серпняя 2016 року.

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку, що відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом тривалого часу не була погоджена з керівництвом та є прогулом, оскільки позивач фактично самовільно використала дні відпустки, не отримавши згоди керівництва, чим своїми діями допустила порушення трудової дисципліни.

Доводи ОСОБА_1 про поважність причини відсутності на роботі щодо перебування на лікуванні не можна вважати обгрунтованими, оскільки вони нічим не підтверджені, доказів таким обставинам позивач суду не надала.

Аналізуючи зібрані у справі докази та даючи їм оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано і в судовому засіданні не здобуто доказів про те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, позивачем не спростовані доводи відповідача, надані ним письмові докази щодо законного обґрунтування її звільнення з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Обставини, на які посилається позивач, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи, письмових пояснень сторін вбачається, що позивачем було допущено порушення трудової дисципліни, а саме, протягом тривалого часу відсутність на роботі без поважних причин, а тому позивача звільнено з дотриманням законодавства про працю України, у відповідності з вимогами, що ставляться до розірвання трудового договору на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому відсутні підстави для визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглянута неповноважним складом суду, оскільки на час передачі справи суддя Томілін О.М. знаходився у відпусці, апеляційний суд вважає необгрунтованрими, оскільки розподіл справи був здійснений раніше визначеному складу відповідно до рішення зборів суддів районного суду від 06 вересня 2019 року № 11.

Апеляційний суд вважає, що доводи позивача про те, що її звільнення відбулося після закінчення місячного терміну притягнення її до дисціплінарної відповідальності, спростовуються матеріалами справи та встановленими у справі обставинами, оскільки судом встановлено, що допущене позивачем порушення трудової дисципліни мало триваючий характер.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що вона підлягала звільненню за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до вказаної норми закону трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Доказів того, що позивач нез`являлась на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності суду не надано.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апеляційної інстанції не надано.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

М.Ю. Лопатіна