ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1699/20

Провадження № 22-ц/4820/28/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

секретар судового засідання Дубова М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року, суддя Стасюк Р.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Шахта «Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказав на те, що відповідно до наказу №196-к від 10.09.2019 року він був прийнятий тимчасово на роботу помічником директора із збуту вугільної продукції в Публічне акціонерне товариства «Шахта «Надія» (правонаступником якого є - Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія», далі ПрАТ «Шахта «Надія»). Наказом №217-к від 07.10.2019 року він був переведений помічником директора зі збуту вугільної продукції постійно, а наказом №92-к від 08.05.2020 року він був звільнений з роботи за угодою сторін. При звільненні з роботи відповідач не провів з ним повного розрахунку із заробітної плати, сплативши заборгованість лише 22.10.2020 року. Посилаючись на вимоги ст.117 КЗпП України, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «Шахта «Надія» середній заробіток за період затримки розрахунку з 11.05.2020 року по 22.10.2020 року в розмірі 110732,32 грн.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29.04.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Обґрунтовуючи свій висновок суд вказав на те, що позивач допустив помилку в обрахунку робочих днів в травні 2020 року та не врахував, що такий період потрібно рахувати з наступного робочого дня після звільнення. Враховуючи період затримки виплати заборгованості, характер і обставини її виникнення, відсутність у справі доказів щодо майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку, стягнення з відповідача 109769,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні порівняно з розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати, що складав 82808,34 грн. є несправедливим, таким що не відповідає принципу співмірності з допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Шахта «Надія» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити стягнутий на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На думку апелянта, стягнення 80000 грн. середнього заробітку з відповідача є несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, в даному випадку працівників шахти, оскільки майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. Судом першої інстанції не враховано, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем була йому виплачена 22.10.2020 року, на дату звернення до суду заборгованість по заробітній платі перед позивачем була відсутня, в той час як заборгованість по заробітній платі перед іншими працівниками шахти на дату ухвалення судового рішення становила 30485281,81 грн. ПрАТ «Шахта «Надія» є державним підприємством, у зв`язку з чим питання виплати заборгованості перед працівниками шахти вирішувалося керівництвом шахти на рівні Верховної Ради України шляхом прийняття Закону України № 909-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким було передбачено виплату коштів для погашення заборгованості по заробітній платі перед працівниками ПрАТ «Шахта «Надія», який набрав чинності 04.10.2020 року. Таким чином, виплата заборгованості по заробітній платі цілком залежала від набрання чинності вищезазначеного закону, тому вина відповідача в несвоєчасній виплаті заробітної плати відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав оскаржуване судове рішення, навів обґрунтування законності висновків суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта «Надія» з 11.09.2019 року по 08.05.2020 року. Наказом №92-к від 08.05.2020 року він був звільнений з роботи з 08.05.2020 року за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення з ОСОБА_1 не проведено повний розрахунок.

Зі змісту довідки ПрАТ «Шахта «Надія» №15/1873 від 18.11.2020 року вбачається, що через заборгованість по виплаті заробітної плати повний розрахунок з ОСОБА_1 був проведений 22.10.2020 року. Його середньоденна заробітна плата за останні два місяці обрахована у відповідності до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року і становить 962,89 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі №234/7936/14-ц (провадження №6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження №6-1185цс16).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не залежно від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день проведення повного розрахунку за період із 12.05.2020 року по 22.10.2020 року у розмірі 109769,46 грн., який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, № 100.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір стягнення з роботодавця на користь звільненого працівника середнього заробітку з 109769,46 грн. до 80000 грн. виходив із пропорційності стягуваної суми розміру невиплаченої суми заробітної плати та враховуючи принцип пропорційності.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутої судом першої інстанції суми виходячи з такого.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 не звертався до ПрАТ «Шахта «Надія» щодо проведення виплати заборгованості по заробітній платі. Таке право позивач реалізував лише у грудні 2020 року, тобто через сім місяців з моменту звільнення, подавши відповідний позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів враховує, що підприємство ПрАТ «Шахта «Надія» належить державі та погашення відповідної заборгованості відбувається, в тому числі, через перерозподіл державних коштів шляхом внесення відповідних змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що може бути достатньо тривалим процесом.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №370/1754/15-ц).

Колегія суддів зауважує, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності з допущеним ним правопорушенням щодо затримки виплати позивачу заробітної плати на 5 місяців, яка на момент звільнення, як визнано сторонами, складала 82808,34 грн.

Стягнення з відповідача 80000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим та ставить під загрозу виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, заборгованість щодо якої є значною та станом на 23.03.2021 року складала 30485281,81 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку поряд з тим, що заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем була погашена, враховуючи дії позивача та відповідача за обставин цієї справи, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивачу виплат у сумі 40000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат ОСОБА_1 , пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Таким чином, враховуючи, що суд, вірно встановивши обставини справи, не в повній мірі правильно застосував норми матеріального права та дійшов хибного висновку щодо визначення розміру середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів вважає за необхідне судове рішення у відповідній частині змінити з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення на підставі ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні 40000 грн., в решті рішення суду слід залишити без змін.

З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 399,96 грн.: (40000 грн.:110732,32 грн. х 100%)=36,12% х 1107,32 грн. : 100% = 399,96 грн.). При зверненні до апеляційного суду ПАТ «Шахта «Надія» сплатило 1261,20 грн. судового збору, в той час як апеляційна скарга задоволена на 50% (40000 грн./(80000 грн.) х 100%), тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на користь апелянта з відповідача підлягає стягнення 630,60 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції: (50% х 1261,20 грн.:100%= 630,60 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» задовольнити.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в розмірі 399,96 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 630,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко