Справа № 490/9223/20
н/п 2/490/2223/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Асланової Е.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

22.12.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович про визнання договору дарування недійсним.

В обгрунтування позову позивачем зазначено, що він ОСОБА_1 , 1939 року народження є пенсіонером та інвалідом І групи з 2007 р, постільно-лежачий хворий. У 2007 році переніс три інсульти, внаслідок чого отримав інвалідність і прикованість до ліжка.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружини ОСОБА_3 до нього прийшла відповідачка ОСОБА_2 , яка є племінницею його померлої дружини, разом з нотаріусом ОСОБА_4 . Відповідачка повідомила його про смерть дружини і сказала, що бере його - ОСОБА_1 до своєї сім`ї. Потім нотаріус подав йому для підпису заздалегідь роздрукований лист та вказав місце, де він повинен поставити підпис, що позивачем і було зроблено.

Зазначив, що починаючи з грудня 2010 року його доглядає інша особа, яку найняла для нього відповідачка ОСОБА_2 .

На даний час, позивач дізнався від доглядачки, що її послуги оплачуються із його пенсії, замість того, що ці кошти повинна була сплачувати відповідачка ОСОБА_2 .

Посилається на приписи статтей 203, 215, 229, 717 ЦК України.

За такого просить визнати недійсним Договір дарування від 01.02.2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Е.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

23.12.2020 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 28.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович про визнання договору дарування недійсним. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

13.04.2021 року представницею відповідачки надано відзив на позовну заяву, в якому позов не визнає, в обгрунтування заперечень вказує таке.

01 лютого 2011 року між сторонами укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 . На момент укладання оспорюваного договору сторони домовились про всі його істотні умови, а нотаріус, який його посвідчив, перевірив дієздатність дарувальника, роз`яснив сторонам обставини, що мають істотне значення під час його укладання, впевнився, що сторони усвідомлюють значення своїх дій.

В свою чергу сторонами виконаний весь обсяг обов`язків, пов`язаних з реалізацією умов даного договору. Позивач передав у власність Відповідачу квартиру, а Відповідач, в свою чергу, зареєструвала право власності на дарунок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

При цьому, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на обставини укладання договору під впливом помилки, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір.

Зазначає, що на підтвердження того, що при укладенні договору дарування спірної квартири Позивач помилявся щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, Позивач та його представники не надали суду жодних доказів.

Не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору були докази того, що Позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Вказує, що посилання позивача на обставини, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла, як єдиного, відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна та продовження проживання в спірній квартирі після укладання договору дарування, не підтверджені ним, оскільки суду не надано жодних письмових доказів про це та в цілому не є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Також повідомляє, що ОСОБА_1 був чоловіком рідної тітки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та єдиною близькою родичкою позивача була саме Відповідачка, вона завжди піклувалася по покійну тітку та піклується на сьогоднішній день за Позивачем. Усі витрати пов`язані з похованням тітки - ОСОБА_3 відповідачка взяла на себе. Не зважаючи на свій вік та групу інвалідності позивач є дієздатною особою, на обліку у лікаря - психіатра не перебував та не перебуває, психічних відхилень не мав та не має. Саме, позивач виявив бажання укласти договір дарування і розумів дійсні наслідки вказаного правочину. Жодних дій вказаних у позовній заяві, щодо падання позивачу «заздалегідь роздрукованого листа» де він начебто мав просто поставній свій підпис не було вчинено ані відповідачкою, ані нотаріусом. На протязі 11 років Відповідачка сплачує квартплату, комунальні послуги, є власником особових рахунків. Також Відповідачка несе усі витрати по утриманню квартири: придбання побутової техніки, ремонту комунікацій. Позивач дійсно потребує сторонньої допомоги і саме Відповідачка найняла для позивача людину, яка за ним доглядає, сплачує витрати на лікарів, проведення регулярного медичного обстеження УЗД, стоматологів, офтальмологів та ін. Саме, завдяки Відповідачці Позивач проживає в добрих умовах, забезпечений їжею та іншим необхідним.

Відповідачка вважає, що причина виникнення даного позову є ніщо іншим як бажання іншої особи - ОСОБА_6 стати власником вказаної квартири, який і інціював вказаний позов.

Також зазначає, що хоча хвороба позивача і потребує постійного стороннього догляду, разом з тим, вона не впливає на здатність особи оцінювати та усвідомлювати значення своїх дій.

На думку відповідачки, позивач не перебуває у безпорадному стані, у нього відсутні тяжкі обставини, вплив яких міг би суттєво вплинути на усвідомлення ним своїх дій під час укладання договору дарування. Отже, відповідачка вважає, що надмірне акцентування уваги позивачем на хворобі, саму наявність якої відповідачка не оспорює, та на його віці, є процесуальною тактикою позивача, і надмірним драматизуванням обставин, що мали місце.

Твердження про несприйняття позивачем фактичних обставин правочину, на думку представниці відповідачки, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалось, нотаріусом під час укладання договору роз`яснені всі істотні умови, права та обов`язки, а також суть укладеного договору. В договорі міститься особистий підпис позивача про те, що всі роз`яснення нотаріуса йомі зрозумілі і він погоджується з істотними умовами даного договору.

Отже, сама наявність у позивача групи інвалідності, в зв`язку з захворюванням, не є обставиною, котра б дійсно істотно могла вплинути на помилкове усвідомлення природи правочину, прав та обов`язків сторін правочину, и не є доказом того, що при укладенні правочину особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Також факт проживання позивача після укладення договору дарування у подарованій ним квартирі та не проживання у даному житловому приміщенні відповідача жодним чином не свідчать про помилку позивача при здійсненні волевиявлення на вчинення вказаного правочину. Законодавство не встановлює вимогу про обов`язкове виселення дарувальника з подарованої квартири, тобто він може і надалі проживати у цьому житлі після укладення договору дарування, і не визначає обов`язок обдарованого вселитись у це помешкання, чи проживати у ньому.

За такого, вважає, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що вона має істотне значення та просить визнати вимоги Позивача безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 18.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

07.02.2022 року позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

07.02.2022 року представниця відповідачки надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує, просить у позовві відмовити з підстав наведених у відзиві.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, а також їх взаємозв`язок у сукупності, приходить до наступного висновку.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 28.12.1967 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 одружилися 23.12.1967 року. Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвищ ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно довідки МСЕК №037917 від 20.11.2008 року ОСОБА_1 має першу групу інвалідності, є непрацездатним та потребує стороннього догляду.

Згідно з довідкою №861 від 21.06.2010 року ОСОБА_1 пройшов психіатрічний огляд. Відхилень психіки не виявлено.

01 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

В пункті 1 зазначеного договору узгоджено, що дарувальник (а саме Позивач) безоплатно передає безоплатно у власність обдаровуваному (а саме Відповідачці) належну йому на праві власності квартиру під АДРЕСА_2 , а обдаровуваний приймає цей дарунок від дарувальника.

В подальших пунктах першого розділу цього договору визначені інші істотні обставини, а саме те, встановлено право власності дарувальника на зазначену квартиру, право на розпорядження цим майном, а також відсутність будь-яких обтяжень або інших заборон, що могли б унеможливити відчуження частини квартири на користь обдаровуваного.

Також договором встановлені й інші істотні умови договору, а саме: умови передачі майна та переходу права власності на нього, зокрема зазначено, що прийняття дарунку обдаровуваним за домовленістю сторін здійснюється символічно, шляхом отримання ним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення; обставини виникнення права власності на майно з моменту державної реєстрації; права та обов`язки сторін щодо передання та прийняття дарунку.

Відповідно до п. 4 оспорюваного договору, дарувальник (позивач) стверджував, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

В пункті 7 оспорюваного договору вказано, що позивач та відповідач однаково розуміли значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідав дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором.

Дієздатність ОСОБА_1 нотаріусом Горбуровим К.Є. перевірена, а підписання договору дарування свідчить про те, що сторонам були зрозумілі і відповідають дійсній їх волі, а предмет дарування - квартира фактично прийнятий Відповідачем - ОСОБА_2 (обдарованою).

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Як зазначено у правовому висновку Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №462/1992/15-ц (провадження № 61 -21435св18) про визнання договору дарування квартири недійсним: -«...Наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18); від 18 грудня 2020 року у справі N0541/2898/18 (провадження № 61-12478 св 20).

Відповідно до статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Так, судом встановлено, що на момент укладення договору дарування позивач був у віці 72 років, не мав психічних захворювань, натомість мав першу групу інвалідності, був непрацездатним та потребував у зв`язку із цим постійний догляд і сторонню допомогу, при цьому, позивач розраховував на надання йому утримання саме від відповідачки, вказане житло у позивача єдине та він продовжував проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Враховуючи наведене вище, обставини встановлені судом свідчать про недійсність договору дарування, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, тобто даний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема частини третьої статті 203 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсними (частина перша, третя статті 215, частина перша статті 229 ЦК України).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому з відповідачки на користь держави підлягає стягненню 840,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12-13, 77-82, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович (54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 52/1) про визнання договору дарування недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 01.02.2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим Кирилом Євгеновичем, зареєстрований в реєстрі за №224.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави 840,00 грн. в якості судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін