Справа № 157/414/21 Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О. В.
Провадження № 22-ц/802/122/22 Категорія: 10 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Вакіна Д.О.,

з участю представника позивачки - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_3 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 01 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що її батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а мати ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя батьки, будучи членами колгоспу ім. Фрунзе, збудували житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на землях житлової та громадської забудови, рік забудови - 1967.

За життя мати ОСОБА_7 склала нотаріально посвідчений 06.03.2006 заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла все своє майно обом дочкам - їй та ОСОБА_3 у рівних долях кожному.

Після смерті матері відкрилася спадщина на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. У зв`язку з неможливістю отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку через відсутність правовстановлюючого документа на спадковий будинок, 21 листопада 2019 року її сестра ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на весь спадковий будинок у порядку спадкування за заповітом матері.

Домогосподарство по АДРЕСА_1 було збудовано батьками у 1967 році під час роботи в колгоспі с. Нуйно та відповідно до вимог ст. ст. 120, 121, 123 ЦК Української PCP має статус колгоспного двору і належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Колгоспний двір міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, членами - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи, котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни - члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору. У разі смерті одного з членів колгоспного двору спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору.

Нині чинне законодавство не містить визначення поняття колгоспний двір. З прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991, який втратив чинність 20.06.2007, колгоспний двір припинив своє існування.

З Цивільного Кодексу Української PCP вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). За загальним правилом працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, як три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання у навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК Української РСР).

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. У п. 6 цієї постанови судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, на час припинення існування колгоспного двору, тобто станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були мати ОСОБА_7 , вона і брат ОСОБА_8 ..

Вона постійно з дня народження до віку 20 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала та була членом домогосподарства (колгоспного двору). Батько, будучи членом колгоспного двору, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона хоча і не брала участі у суспільному виробництві колгоспу та разом з тим змалку допомагала батькам, у тому числі і при виконанні польових робіт мамою в колгоспі, вони всі спільно вели домашнє, підсобне господарство та обробляли присадибну ділянку, яка була основним джерелом для вирощування корму худобі та основних продуктів харчування для власного споживання. Навіть після дати зняття з реєстрації місця її постійного проживання у колгоспному дворі, тобто після 27 вересня 1988 року і до 1994 року (після чого виїхала до Росії) щотижня їздила у село до матері з м. Луцьк (де працювала) та допомагала останній у веденні селянського господарства, а отже за приписами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належало їй, матері, брату ОСОБА_8 , як його членам, на праві спільної сумісної власності.

Оскільки на час припинення існування колгоспного двору вона не втратила право на частку у майні колгоспного двору, а членами цього двору були вона, мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брат ОСОБА_8 , то відповідно станом на 15 квітня 1991 року вони були співвласниками майна колгоспного двору у рівних частинах і кожному з них належало по 1/3 частці.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та абсолютним.

Отже, їх мати ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 заповітом від 06.03.2006 особисто розпорядилася належним їй майном, а саме 1/3 частиною будинковолодіння по АДРЕСА_1 , заповівши майно двом дочкам - їй та ОСОБА_3 у рівних долях кожному.

Оскільки вона відмовилася від спадкування за заповітом своєї частки у спадковому майні матері на користь брата ОСОБА_2 , однак у відповідності до вимог ст. 1274 ЦК України вона мала право відмовитись від прийняття спадщини лише на користь іншого спадкоємця за заповітом, про що не знала на час посвідчення нотаріусом її відмови, то відповідно до вимог ст. 215 ЦК України така відмова є нікчемною.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відмови від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом, право на спадкування за законом отримують особи, зазначені в статтях 1261-1265 ЦК України, тобто право на спадкування частки у майні матері, від спадкування якої вона відмовилася, переходить у рівних долях до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як спадкоємців першої черги за законом, які своєчасно (у шестимісячний строк) прийняли спадщину, подавши про це письмові заяви нотаріусу.

Із характеристики будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 вбачається, що це будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1», прибудови - «а», сараю - «Б-1», сараю - «В-1», сараю - «Г-1», вбиральні - «У», колодязя - «К». Як співвласник майна колгоспного двору вона має право на 1/3 частину цього будинковолодіння, як майна колгоспного двору, але через відсутність правовстановлюючих документів на це майно не може оформити своє право власності, оскільки за життя батьків майно колгоспного двору належним чином не було оформлено. Разом з тим, вказана обставина не позбавляє її, як члена колгоспного двору, права власності на 1/3 будинковолодіння, що було майном колгоспного двору.

Оскільки з усіх спадкоємців за законом (7 дітей спадкодавиці) лише двоє вчасно прийняли спадщину ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ), подавши про це заяви нотаріусу за місцем відкриття спадщини, то відповідачами у справі вона зазначила лише спадкоємців, які прийняли спадщину.

Ураховуючи наведене, просила визнати за нею право власності на 1/3 частину домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 .

Рішенням Камінь-Кащирського районного суду Волинської області від 01 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою - літ. «а» та господарських споруд (сараю - літ. «Б-1», сараю - літ. «В-1», сараю - літ. «Г-1», вбиральні - літ. «У», колодязя - літ. «К»), що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 по 454 грн. судових витрат з кожного.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_12 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 від імені позивачки ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (кожен зокрема) апеляційну скаргу заперечили і просять залишити її без задоволення.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4, 5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є: мати - ОСОБА_7 , батько - ОСОБА_6 (а.с.69-71).

Згідно записів погосподарської книги за 1986-1990 роки спірний будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 належав до колгоспного двору (а.с.14).

Відповідно до довідки Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району №221 від 23.03.2021 домогосподарства, які обліковувались в погосподарських книгах сільської ради у с. Нуйно Камінь-Каширського району Волинської області до 1991 року дійсно відносилися до майна колгоспного двору і ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були колгоспниками (а.с.15).

Згідно з довідкою Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району №222 від 23.03.2021, батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав по АДРЕСА_1 з дружиною ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_5 (а.с.16).

З довідки Сошичненської сільської ради №220 від 23.03.2021 вбачається, що ОСОБА_5 дійсно була зареєстрована і постійно проживала з дня народження по 03 січня 1986 року та з 08 березня 1987 року по 27 вересня 1988 року у домогосподарстві по АДРЕСА_1 як член колгоспного двору, головою якого до дня смерті був ОСОБА_6 , а з ІНФОРМАЦІЯ_1 головою цього домогосподарства була ОСОБА_7 (а.с.14).

Станом на 15 квітня 1991 року в зазначеному домогосподарстві були зареєстровані та проживали ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 , який вибув із цього господарства 13 січня 1995 року.

Зазначені вище обставини підтверджено записами у погосподарських книгах с. Нуйно за 1986-1990 та 1991-1995 роки (а.с.11, 12, 123-134).

Мати позивачки - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.55).

Судом вірно встановлено, що спірний житловий будинок мав статус майна колгоспного двору.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1999 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Позивачка ОСОБА_5 вибула із зазначеного домогосподарства 27 вересня 1988 року, а відтак не втратила право на частку у майні колгоспного двору.

Апелянт не спростувала такі обставини жодними належними, допустимими та достовірними доказами.

З урахуванням наведеного, виходячи з рівності часток усіх членів колгоспного двору, відсутності втрати права на частку в його майні особами, які вибули з членів двору, виходячи з того майна двору, яке було станом на 15 квітня 1991 року і яке збереглося, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд зобов`язаний був залучити до розгляду справи брата сторін - ОСОБА_8 , майнові права якого звужує оскаржуване рішення суду - відхиляються апеляційним судом, оскільки таких клопотань жоден учасник справи в суді першої інстанції не заявляв. Крім того, майнові права ОСОБА_8 на частку в колгоспному дворі не втрачалися та судовим рішенням не звужені.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що записи в погосподарській книзі є сумнівними - відхиляються апеляційним судом, оскільки копії з погосподарських книг належним чином завірені, відповідачкою не надано доказів про невідповідність таких записів, чи про притягнення відповідних осіб до відповідальності за їх внесення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України відповідачкою ОСОБА_3 підлягають відшкодуванню позивачці понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 2000 грн., про які заявлено у відзиві на апеляційну скаргу та жодних заперечень щодо заявленого розміру не подано.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 2000 (дві тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді