Справа № 752/2115/20
Провадження № 2/752/1053/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.01.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.,

секретаря - Луценко А.В.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва, в якому просить витребувати із володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 згідно заповіту від 10.05.2016 є спадкоємцем всього належного майна, а також належних майнових прав та обов`язків громадянки України ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,1 кв.м. Вищезазначена квартира зареєстрована на паві власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Позивач звернувся до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про заведення спадкової справи після померлої та отримання спадщини, але станом на момент отримання спадщини було вже зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2016. В п. 2 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що квартира належить продавцю ОСОБА_8 на підставі договору дарування квартири, а дарувальниками виступили виступили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.20 відкрито провадження по справі та призначено в підготовче судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його уповноважений представник в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач та його уповноважений представник в судове засідання з`явилися, у задоволенні позову просили відмовити.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно заповіту від 10.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 255 є спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянки України ОСОБА_5 .

Смерть ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис № 7620.

Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 426/2016 після смерті ОСОБА_5 .

24.05.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , за умовами якого продавець ОСОБА_8 зобов`язався передати у власність, а покупець ОСОБА_3 прийняти у власність і оплатити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею квартири 64,1 кв.м., житловою площею квартири 42,2 кв.м.

Як вбачається зі змісту вказаного договору купівлі-продажу, квартира АДРЕСА_1 належала продавцю ОСОБА_8 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. 20.12.2003 за реєстровим № 4321, зареєстрованого 24.05.2016 в електронному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим номером об`єкта нерухомого майна про реєстрацію права власності за реєстровим номером об`єкта нерухомого майна: 00.

Згідно договору дарування квартири, укладеного 20.12.2003 між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - дарувальниками, та ОСОБА_8 - обдарованим, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4321, дарувальники безоплатно передали в дар, а обдарований прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначений договір дарування також містить відмітку про вчинення реєстраційного напису, що зазначена в договорі дарування квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_8 , записано у реєстрову книгу № д-697/119 за реєстраційним № д 63-295, 30.12.2003.

За даними свідоцтва про право власності на житло 27.12.1993, Київським електротехнічним заводом «Транссигнал» посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних долях. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Факт смерті ОСОБА_7 підтверджено свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 , серії НОМЕР_2 , виданим 24.10.1994 відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничної районної державної адміністрації, за даними якого ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 49 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 24.10.1994 року зроблено запис № 1604.

Київським міським бюро технічної інвентаризації було видано 09.06.2016 за № 23023 КВ-2016 інформаційну довідку, відповідно до якої, згідно даних Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.12.1993 Київським електротехнічним заводом «Транссигнал».

Зі змісту договору дарування квартири, укладеного між дарувальниками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та обдарованим ОСОБА_8 20.12.20036, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4321, при його укладанні 20.12.2003 особу дарувальника ОСОБА_7 було посвідчено паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 16.01.1998, остання мешкала в АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубар Наталія Володимирівна, Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування, купівлі-продажу квартири недійсними задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.12.2003, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Наталією Володимирівною, 20.12.2003 за реєстровим № 4321, що зареєстрований 24.05.2016 в електронному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн. Решту позовних вимог ОСОБА_1 залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек Анжеліка Василівна, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним залишено без задоволення.

Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Крім того, як вбачається з вищевказаного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2019 у справі № 752/10342/16-ц, позивачу на момент подання позовної заяви у справі № 752/10342/16-ц, а саме станом на 06.07.2020 було достовірно відомо про існування договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 24.05.2016.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у даній справі не вказано, коли саме йому стало відомо про порушення його прав, а в матеріалах судової справи № 752/10342/16-ц також відсутні відповідні відомості з прив`язкою до конкретної дати, то суд приходить до висновку, що максимально допустимий строк звернення позивача до відповідача з даним позовом 07.06.2019 - тобто три роки з моменту як йому стало відомо про порушення його прав, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду.

Зазначене вище респондується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі 907/50/16 у п. 66 якої зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки статті 387, 388 ЦК України не містять положень про те, що приписи про позовну давність до правовідносин, що врегульовуються цими нормами права, не застосовуються, а положення ст. 268 цього Кодексу не передбачають, що вимоги у цій справі відносяться до вимог, на які позовна давність не поширюється.»

Таким чином, позивачем подано дану позовну заяву після спливу строку позовної давності.

Предметом спору у даній справі є витребування на користь позивача ОСОБА_1 вищевказаного об`єкту нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .

Віндикаційний позов - вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна (ст.387 ЦК України).

Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст.334 ЦК України унормовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відтак, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що ОСОБА_1 є родичем ОСОБА_5 , а остання є власницею спірної квартири, є тільки дані в заповіті, що ОСОБА_5 проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Також в матеріалах справи відсутні підтвердження щодо переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_5 .

Не можуть входити до предмету позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння у даній справі, оскільки позивач в силу вимог ст.ст. 331, 334 ЦК України не є та не був власником спірних об`єктів нерухомості.

Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387- 390 Цивільного кодексу України.

Так, за правилами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналізуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача.

Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Проте з огляду на докази, на думку суду, подані до позовної заяви, позивач не довів наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна.

Зазначену правову позицію підтримала і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.12.2018 року (справа №522/2202/15-ц).

Суд констатує, що відповідно до ст.ст.387, 388 ЦК України позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача.

Суд в свою чергу не може робити висновки щодо належності майна на праві власності у даній справі, оскільки до предмету даного спору не входять вимоги щодо визнання права власності на спірні об`єкти.

Верховний Суд України у постанові від 2 листопада 2016 року у справі №522/10652/15-ц вказав, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю інших осіб в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном тощо.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Відповідна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц.

Крім цього, суд, аргументуючи свою правову позицію в даному спорі враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 258-259 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Ю.Ю.Мазур