ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м.Суми

Справа №592/3934/21

Номер провадження 22-ц/816/224/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ковпаківського районного суду Сумської області від 22 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Бичкова І.Г., в приміщенні Ковпаківського районного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 10 січня 2008 року. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Так як відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10 січня 2008 року у розмірі 33 125 грн 36 коп. станом на 25 лютого 2021 року, яка складається з наступного: 26 190 грн 29 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 26 190 грн 29 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6935 грн 07 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. - нараховано пені, 0 грн 00 коп. - нараховано комісії; та стягнути судові витрати.

Ковпаківський районний суд Сумської області рішенням від 22листопада 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для розгляду справи та за невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в заяві позичальника від 10 січня 2008 року, підписаній відповідачкою, зазначено тип картки, валюту, початковий кредитний ліміт та базову відсоткову ставку, тобто сторонами про укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Відповідачка після отримання картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація картки та користування картковим рахунком, на думку позивача, свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Наголошує на тому, що суду надано конкретну редакцію Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідачка при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом з наказом про її затвердження.

Зазначає, що суду першої інстанції надано виписку про рух коштів, де чітко прослідковується встановлення кредитного ліміту, користування відповідачкою коштами, отримання нею коштів через банкомати, а отже, і отримання нею кредитної картки «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Звертає увагу суду на те, що банком суду надано первинні банківські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а остання його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Крім того, ще раз наголошує на тому, що при укладенні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 3%. З врахуванням наявності в матеріалах справи анкети-заяви із зазначенням відсотків, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, на думку позивача, не можуть бути застосовані.

Наголошує на тому, що з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Стосовно посилання відповідачки на заволодіння коштами шахрайським шляхом, зазначає, що у зв`язку з відсутністю доказів звернення відповідачки в банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень останньої про втрату карти, на думку позивача, заперечення відповідачки не можуть прийматися судом до уваги, оскільки являються необґрунтованими. Саме відповідачка згідно з умовами договору та нормами діючого законодавства несе повну відповідальність за операції проведені з картою.

Від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що з жодними умовами кредитування вона не була ознайомлена, з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку вона не погоджувалася, а відсоткова ставка 3% на місяць взагалі не відображена в заяві від 10 січня 2008 року. Наголошує на тому, що незважаючи на те, що частина коштів була викрадена з її рахунку шахрайським шляхом невстановленими особами, тим не менш, вона вже дійсно погасила відсотків 7608 грн 34 коп. (станом на 31 травня 2015 року) та 6477 грн 93 коп. (станом на 30 червня 2019 року) та 833 грн 79 коп. (станом на 25 лютого 2021 року) та 7882 грн 12 коп. (станом на 01 січня 2021 року), а загалом 22 802 грн 18 коп., що судом було зараховано в рахунок погашення тіла кредиту. Також зазначає, що позивачем було безпідставно списано комісію на зняття коштів в розмірі 3748 грн 54 коп. та комісію за обслуговування в розмірі 1240 грн (62 платежі по 20 грн), та вказані кошти також безпідставно були зараховані до тіла кредиту. Тобто загалом, позивачем безпідставно отримано за рахунок погашення нарахованих відсотків та комісій 27 790 грн 72 коп., що суд першої інстанції обґрунтовано врахував як кошти, що мають бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту. Відтак, оскільки суми безпідставно списаних коштів перевищують заборгованість по тілу кредиту, відтак на її думку, місцевий суд цілком законно відмовив у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою відповідної заяви, в якій вказана сума кредитного ліміту - 500 грн, базова процентна ставка - 36% із розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості- щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості (а. с. 30).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 31-40).

Також позивачем було надано виписку з рахунку (а. с. 6-15) та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 28).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачці за кредитним договором було надано наступні кредитні картки № №: НОМЕР_1 (дата відкриття 08 жовтня 2007 року, термін дії - 10/15); НОМЕР_2 (дата відкриття - 15 листопада 2012 року, термін дії - 06/16); НОМЕР_3 (дата відкриття - 30 червня 2015 року, термін дії 04/18); НОМЕР_4 (дата відкриття - 07 травня 2018 року, термін дії - 03/22) (а. с. 29).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 25 лютого 2021 року становить 33 125 грн 36 коп. та складається із: 26 190 грн 29 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0 грн 00 коп. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 26 190 грн 29 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6935 грн 07 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. - нараховано пені, 0 грн 00 коп. - нараховано комісії (а. с. 16-27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком виписка по рахунку та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, суд встановив, що фактично отримані кошти погашені за рахунок інших платежів, зокрема відсотків та комісій за надання коштів та обслуговування.

Проте повністю погодитися з такими висновками місцевого суду не можна, так як вони не відповідають обставинам справи та суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи, що в заяві позичальника від 10 січня 2002 року, підписаній відповідачкою, визначений початковий кредитний ліміт, валюта кредитування, базова процентна ставка та порядок погашення заборгованості, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що сторони не погодили у письмовому вигляді ціну договору. Отже, в даному випадку не підлягає застосуванню правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно заяви від 10 січня 2008 року, підписаної відповідачкою, базова процентна ставка по даному типу карти на час укладення кредитного договору складала 36% річних із розрахунку 360 днів на рік.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалась банком, зокрема, у період з 10 січня 2008 року по 31 грудня 2012 року - 36% річних (3% на місяць), з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року - 30% річних (2,5% на місяць), з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,8% річних (2,9% на місяць), з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року - 43,2% річних (3,6% на місяць), з 01 червня 2015 року по 12 лютого 2016 року - 30% річних (2,5% на місяць), з 13 лютого 2016 року по 13 вересня 2016 року - 34,8% річних ( 2,9% на місяць), з 14 вересня 2016 року по 31 грудня 2019 року - 42% річних (3,5% на місяць), з 01 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року - 0%, з 01 березня 2020 року по 31 липня 2020 року - 42% річних (3,5% на місяць), з 01 серпня 2020 року по 25 лютого 2021 року - 40,8% річних (3,4% на місяць) (а. с. 16-27).

Згідно заяви позичальника від 10 січня 2008 року сторони погодили розмір процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 36 % річних (3% на місяць). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачкою було погоджено підвищення процентної ставки до 40,8% та 42% річних АТ КБ «ПриватБанк» всупереч положеннями ст. 81 ЦПК України суду не надано.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість по процентам, яка є предметом позову, виникла під час дії процентних ставок 40,8% та 42% річних, які в установленому законом порядку з відповідачкою не були погоджені.

Розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 3% на місяць, погодженої сторонами, за відповідний період позивачем не надано.

Оскільки наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає умовам укладеного сторонами кредитного договору, відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості по простроченим процентам у заявлених позивачем розмірах та порядку нарахування.

При зверненні до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» також ставив питання про стягнення з відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 26190 грн 29 коп.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що банк з 01 червня 2015 року відсотки за користування кредитними коштами щомісяця погашав за рахунок кредиту ( 4-та колонка розрахунку) та зараховував їх до заборгованості по тілу кредиту. За період часу з 01 червня 2015 року по 25 лютого 2021 року за рахунок тіла кредиту було погашено відсотків на загальну суму 7311 грн 72 коп.

Такий порядок погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами між сторонами в письмовій формі не погоджувався. Відтак, розмір заборгованості по тілу кредиту підлягає зменшенню на суму погашених за рахунок тіла кредиту відсотків - 7311 грн 72 коп.

Крім того, з банківської виписки, яка за своєю суттю є первинним банківським документом, та з розрахунку заборгованості вбачається, що з 11 серпня 2015 року по 12 жовтня 2020 року банком списувалась комісія за обслуговування (членський внесок) по 20 грн щомісячно, а всього на загальну суму 1240 грн., яку банк в розрахунку відобразив як витрати клієнтом кредитних коштів. Списання вказаної комісії також сторонами договору не погоджувалось в письмовій формі, а тому заборгованість за простроченим кредитом також підлягає зменшенню на суму 1240 грн.

В той же час твердження відповідачки про те, що банком було списано комісію за зняття коштів в сумі 3784 грн 54 коп., матеріалами справи не підтверджується.

Також ОСОБА_1 заперечуючи проти позову, вказувала, що 12 квітня 2020 року невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи частиною її кредитних коштів, на підтвердження чого надала Витяг з ЄДРДР від 12 квітня 2020 року та постанову про визнання її потерпілою у кримінальному провадженні від 13 квітня 2020 року.

Відповідно до п. 14.12. ст. 14 Закону України від 05.04.2001, № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно п. п. 14.14.; 14.16. ст. 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідно до п.п. 5, 6, 7, 9 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затв. Постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення) користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Доказів того, що відповідачка вжила необхідних заходів, проінформувала Банк про факт шахрайських дій з її банківською картою матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що відповідачка не довела, що списання кредитних коштів відбувалося не внаслідок її винних дій, зокрема з необережності.

Отже, підлягає стягненню з відповідачки на користь банку заборгованість за простроченим тілом кредиту за вирахуванням відсотків погашених за рахунок тіла кредиту та комісії за обслуговування 17 638 грн 57 коп. (26190, 29 грн - 7311,72 грн - 1240 грн).

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 10 січня 2008 року в сумі 17 638 грн 57 коп.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та вимог апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 1208 грн 73 коп. та за подання апеляційної скарги - 1813 грн 09 коп.

Враховуючи ціну позову - 33 125,36 грн, дана справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 січня 2008 року в сумі 17 638 гривень 57 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1208 гривень 73 копійки та за подання апеляційної скарги в сумі 1813 гривень 09 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина