Ухвала

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 2-6561/10

провадження № 61-21129ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кочман Костянтин Павлович, на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року у складі судді Бредун Д. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Крилової О. В., в частині видачі дубліката виконавчого листа, у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Хортицький відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У червні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк) звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Заява мотивована тим, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя

від 13 грудня 2010 року у справі № 2-6561/2010 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ВАТ «Ощадбанк») заборгованість за договором про іпотечний кредит від 22 вересня 2008 року

№ 2912 у сумі 1 534 246,43 грн, суму сплаченого державного мита - 1 700,00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120,00 грн, а всього - 1 536 066,43 грн.

22 березня 2011 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про іпотечний кредит від 22 вересня 2008 року

№ 2912 у загальному розмірі 1 536 066,43 грн пред`явлено до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Шевченківський відділ ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 24 березня 2011 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», однак оригінал виконавчого листа до ПАТ «Ощадбанк» не направлявся.

Посилаючись на те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» неодноразово зверталося до Шевченківського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області із запитами щодо ходу виконавчого провадження, однак ані відповіді, ані оригіналу виконавчого листа не отримало, що свідчить про його втрату, просило видати дублікат виконавчого листа та поновити строк для пред`явлення його до виконання.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, заяву задоволено.

Ухвалено видати дублікат виконавчого листа № 2-6561/2010, щодо боржника ОСОБА_1 , на виконання рішення Хортицького районним судом м. Запоріжжя

від 13 грудня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованості за договором про іпотечний кредит

від 22 вересня 2008 року № 2912 у розмірі 1 534 246,43 грн, сплаченого державного мита у сумі 1 700,00 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн, а всього - 1 536 066,43 грн, та поновлено строк для пред`явлення його до виконання.

Задовольняючи заяву ПАТ «Ощадбанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 не погашена, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня

2010 року не виконано. Виконавчий документ втрачено не з вини стягувача, наведені ним причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважними, а тому наявні правові підстави для видачі дубліката виконавчого листа № 2-6561/2010 та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Рух справи. Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кочман К. П., на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кочман К. П., на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовлено.

Касаційна скарга, в частині оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій щодо видачі дубліката виконавчого листа, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що єдиною підставою для видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку дляпред`явлення його до виконання є поважність причин пропуску строку та наявність належних доказів на підтвердження факту втрати виконавчого документа, тоді як ПАТ «Ощадбанк» зазначених обставин належними та допустимими доказами не довело. Оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі

№ 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року № 6-1486цс15, від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-698гс16 та постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 2-160/11-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 474/15717, від 23 вересня 2020 року у справі № 329/382/19, від 10 листопада 2021 року у справі

№ 334/6276/13-ц,

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»

від 19 січня 2019 року (у редакції, чинній на момент подання заяви) передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Зазначена норма кореспондується із частиною першою статті 433 ЦПК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2010 року у справі № 2-6561/2010 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 22 вересня 2008 року № 2912 у розмірі 1 534 246,43 грн та судові витрати у загальному розмірі 1 820,00 грн.

На підставі зазначеного судового рішення 02 березня 2011 року ПАТ «Ощадбанк» отримало два виконавчі листи.

Виконавчий лист стосовно боржника ОСОБА_2 пред`явлено до виконання до Хортицького відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, виконавче провадження триває.

Виконавчий лист стосовно боржника ОСОБА_1 пред`явлено до виконання до Шевченківського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області 22 березня 2011 року.

24 березня 2011 року державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС

м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Підтвердження направлення виконавчого листа стягувачу у виконавчій службі відсутнє.

Стягувач ПАТ «Ощадбанк» неодноразово звертався до Шевченківського

м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області із заявами, в яких просив повідомити про хід виконавчого провадження та про місцезнаходження оригіналу виконавчого документа, однак конкретної інформації не отримало.

Згідно з відомостями журналів реєстрації вхідної кореспонденції ПАТ «Ощадбанк» постанова про закінчення виконавчого провадження стягувачу разом з оригіналом виконавчого листа у справі № 2-6561/2010 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не надходила.

Підпунктом 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України установлено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат».

При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.

Установивши, що рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя

від 13 грудня 2010 року, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не виконано, відомості про надіслання виконавчого листа стягувачеві та його отримання ним відсутні, у відділі державної виконавчої служби виконавчий лист від 02 березня 2011 року № 2-6561/2010 не перебуває, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що виконавчий лист втрачено.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій недоведеності ПАТ «Ощадбанк» факту втрати виконавчого листа є необґрунтованими, оскільки відсутність відомостей про отримання стягувачем, надісланого йому органом державної виконавчої служби, виконавчого документа та його відсутність у органі державної виконавчої служби, свідчить про те, що його втрачено.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06 та від18 листопада

2020 року у справі № 263/4331/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі

№ 2-836/11, виклала правовий висновок, згідно з яким якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Установивши, що заявник пропустив строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання з поважних причин та надав належні докази на підтвердження факту втрати оригіналу виконавчого листа у справі № 2-6561/2010, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ПАТ «Ощадбанк» про видачу дубліката виконавчого листа.

Суд касаційної інстанції не аналізує питання поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки рішення судів попередніх інстанцій у частині поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не є предметом касаційного перегляду.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 про не врахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня

2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року № 6-1486цс15,

від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-698гс16 та постановах Верховного Суду

від 21 листопада 2018 року у справі № 2-160/11-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 474/15717, від 23 вересня 2020 року у справі № 329/382/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 334/6276/13-ц, Верховний Суд виходить з такого.

У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі

№ 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) викладено правовий висновок про те, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується».

У справах № 6-85цс12 та 6-1485цс15 Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що «згідно з частинами першою, другою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

У справі № 6-85цс12 та 6-1485цс15 Верховний Суд України виклав правовий висновок щодо застосування статті 1166 ЦК України, зокрема, що «відповідно до частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З наведеного вбачається, що посилання заявника на неврахування правових висновків викладених у наведених вище постановах Верховного Суду України та Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки наведені, як приклад неоднакового застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, постанови ухвалені у справах з іншим предметом спору.

У справах 2-160/11, № 474/152/17, 334/6276/13-ц, Верховний Суд виходив з того, що суди відмовляли у видачі дубліката виконавчого листа з тих підстав, що строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, тоді як у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди поновили строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Тобто встановлені судами фактичні обставини є відмінними.

Верховний Суд зазначає, що факт втрати виконавчого листа встановлюється судами у кожній конкретній справі на підставі наданих доказів, а тому посилання заявника на зазначені обставини не може свідчити про не врахування судами в оскаржуваних судових рішеннях висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених постановах Верховного Суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень, в частині видачі дубліката виконавчого листа не впливають, фактично зводяться до незгоди заявника із поновленням строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що в силу положень пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України не може бути предметом касаційного перегляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга не містить обгрунтованих посилань на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленими судовими рішеннями, законність та обгрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Ураховуючи наведене, ухвала Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кочман Костянтин Павлович, на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в частині видачі дубліката виконавчого листа, у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Хортицький відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко