ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1167/22 Справа № 214/1829/21 Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Соловей Дмитро Георгійович, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивачка ОСОБА_1 , від імені та інтересів якої діє адвокат Сагайдак Д.С., звернулась із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що сторони з 06.06.2009 року по 24.11.2016 року перебували у шлюбі, мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25.12.2012 року сторони, будучи членами однієї сім`ї, купили квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Колесниковою Н.Л. 25.12.2012 року та витягом про реєстрації права власності від 16.01.2013 року.

Позивачка вказує, що оскільки 24.11.2016 року шлюб було розірвано і сторони юридично перестали бути однією сім`єю, відповідач перестав надавати їй грошові кошти для сплати комунальних рахунків, які виставлялись на їх спільну квартиру підприємствами-надавачами комунальних послуг, самостійно він не сплачував вказані рахунки. З того моменту часу усі комунальні платежі позивачка була змушена здійснювати самостійно.

02.09.2020 року відповідач продав позивачці свою Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

З 01.12.2016 року по 01.09.2020 року, за вирахуванням призначеної субсидії, позивачка сплатила комунальних послуг на суму 27 946,88 грн.,. заборгованість зі сплати цих платежів, станом на 01.09.2020 року, відсутня.

Просила стягнути з відповідача половину сплачених нею грошових коштів у розмірі 13973,44 гривень, а також судові витрати у справі.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в розмірі 8205 гривень 43 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 533 грн. 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6726 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Соловей Д.Г., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги, що надані позивачкою квитанції не мають реквізитів первинного документу.

Вказує, що позивачці надавалась субсидія, отже частина витрат була компенсована державою. Вважає, що нараховані послуги не обґрунтовані.

Також, не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню на користь позивачки. Вважає, що цей розмір повинен складати 58,72 відсотки від задоволених позовних вимог, а саме 3949,74 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 06.06.2009 року по 24.11.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у цивільній справі №214/5553/16-ц від 24.11.2016 року. (а.с.9,10).

Сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.11).

25.12.2012 року, будучи членами однієї сім`ї, сторони купили квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Колесниковою Н.Л. 25.12.2012 року та витягом про реєстрації права власності від 16.01.2013 року. (а.с.12-13).

02.09.2020 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Саяпіною І.Г. 02.09.2020 року, за змістом якого відповідач продав позивачці належну йому Ѕ частку у праві приватної власності вказаної вище квартири, що підтверджується змістом самого договору, а також витягом про реєстрацію права власності від 02.09.2020 року. (а.с.17).

За комунальні послуги, надані по спільній квартирі, в період часу з 01.12.2016 року по 01.09.2020 року, за вирахуванням призначеної субсидії, позивачка сплатила загалом 27946,88 грн., що підтверджується наданими суду квитанціями про нарахування платежів та банківськими квитанціями про сплату.

Заборгованість зі сплати комунальних витрат за адресою:АДРЕСА_2 , станом на 01.09.2020 року, відсутня, що підтверджується довідкою ЖБК «Рассвет-43».

26 травня 2021 року представником відповідача було подано до суду перщої інстанції відзив на позовну заяву, в якому зазначено про пропуск позивачкою строків позовної давності, наслідки якої просить застосувати при ухваленні судового рішення. (а.с.86-88).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував наслідки пропуску позовної давності, а саме задовольнив позовні вимоги за період з 12 березня 2018 року по 31 серпня 2020 року. Разом з тим, звернув увагу на те, що компенсації позивачці підлягають ті витрати зі сплати комунальних платежів, які об`єктивно були надані за вказаною адресою на утримання спільного нерухомого майна сторін та які не пов`язані із фактичним проживанням особи у вказаному житлі. Суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6726,40 грн., а не 9248,80 грн., оскільки розгляд справи відбувався в порядку письмового провадження, отже відрахував такий вид витрат, як участь у судових засіданнях адвоката.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для стягнення з відповідача половини сплачених позивачкою грошових кошів за комунальні послуги за час спільного володіння квартирою.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Згідно зі ст.ст. 2,4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються КМУ, незалежно від форм власності на них. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року №572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до положень ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, серед обов`язків споживача оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а одним із обов`язків виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

За приписами ч.4 ст.543 ЦК України, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

У відповідності до ч.1 ст.544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони були співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 в рівних частках, отже вони є солідарними боржниками перед підприємствами, які фактично надали комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги, що надані позивачкою квитанції не мають реквізитів первинного документу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки згідно матеріалів справи боргу за вказаною вище квартирою не має, що свідчить про сплату позивачкою усіх нарахованих витрат, відповідачем на спростування цього доказів не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачці надавалась субсидія, отже частина витрат була компенсована державою, в зв`язку з чим, нараховані послуги є не обґрунтованими, спростовуються матеріалами справи, адже при зверненні до суду позивачка в позові вказувала розмір сплати за комунальні послуги за вирахуванням призначеної субсидії.

Доводи апеляційної скарги щодо незгодою з з визначеним судом першої інстанції розміром витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони абог публічним інтересом до справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, розгляд цієї справи відбувався в порядку письмово провадження, участі у судових засіданнях адвокат не приймав.

Для підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачкою надано суду розрахунок судових витрат, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи, на загальну суму 9248,80 гривень (а.с.79).

Згідно детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, б/н від 14.09.2020 року, із розрахунком вартості послуг, витрати - «авансування прийняття участі адвокатом у судових засіданнях» складають 2522,40 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивачки у розмірі 6726,40 грн., а не 9248,80 грн.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Соловей Дмитро Георгійович, - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: