Провадження № 6/263/50/2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючої судді Федоренко Т.І., при секретарі Соколовій О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), ОСОБА_2 , про скасування обмежень,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя надійшла ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральний ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), ОСОБА_3 , про скасування обмежень, в якій заявник просить скасувати постанови державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 15 вересня 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом, встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронiв, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії. В обґрунтування заяви зазначає, що під час звернення до Центрального ВДВС для з`ясування та отримання довідки-розрахунку у виконавчому провадженні про стягнення аліментів йому стало відомо про наявність винесених відносно нього вищезазначених постанов, однак про заборгованості по сплаті аліментів він не знав, дитина наразі проживає разом з ним, крім того він працює водієм і це є єдиним джерелом його доходу, тому він вважає, що виконавець не з`ясував всіх обставин та необґрунтовано наклав обтяження. Тому вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Заявник та його представник просили проводити розгляд справи за їх відсутності, також суду надано копію трудової книжки ОСОБА_1 , довідку КП МТТУ, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Заінтересована особа - стягувач ОСОБА_4 в сдове засідання не прибула, про розгляд справи була повідомлена.

Вирішуючи заявлені вимоги, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 15.09.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 263/15110/16ц у виконавчому провадженні ВП 53322687.

Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 15.09.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами відносно ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 263/15110/16ц у виконавчому провадженні ВП 53322687.

Також постановами головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 15.09.2021 року відносно ОСОБА_1 встановлені тимчасові обмеження у праві полювання та у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронiв, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії до погашення заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №263/15110/16ц у виконавчому провадженні ВП 53322687.

При винесені вищевказаних постанов державним виконавцем прийнято до уваги наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася у боржника з 01.12.2019 по 01.09.2021 та становить 95345,68 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців.

З постанови від 12.01.2022 року вбачається, що ВП 53322687 було прийнято до виконання державним виконавцем Центрального ВДВС у м.Маріуполі.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 пункту 1 частини другої Закону України № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно достатті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Частиною 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено особливий порядок дій, метою яких є створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання, який передбачає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно зі статтею 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

При встановленні державним виконавцем наявності заборгованості зі сплати аліментів і того, що її сукупний розмір перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, застосування вказаних обмежень прямо передбачено частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому вказана стаття не зобов`язує державного виконавця перевіряти наявність таких прав у боржника, а містить припис у вигляді імперативного обов`язку виконавця винести постанови, перелік яких визначено у цій статті, адже застосування заходів, прямо передбачених частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», слугують належному захисту прав дітей та сприяють встановленню механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення боржників у подальшому від виконання призначеного обов`язку із стягнення за несплату аліментів, зменшенню заборгованості зі сплати аліментів.

У разі усунення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, яка дає підстави виконавцю для накладення постанови про обмеження певних прав, виконавцем будуть вжиті заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Державний виконавець повинен враховувати положення частини 10 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка мовить про те, що тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі:

1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування;

2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю;

3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

Отже, у разі незгоди боржника із застосованим до нього тимчасовим обмеженням у праві керувати транспортними засобами, він має довести в суді наявність хоча б однієї з вищезазначених підстав.

З наданої копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 за періоди з 1994 по 2019 роки працював водієм на різних підприємствах. Згідно відомостей паспорта громадянина України ждя виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 , останній періодично перетинає державний кордон України, згідно посвідчення водія останній має право керування майже усіма видами транспортних засобів, за виключенням категорій А1 та А, серед яких міститься вантажний транспорт, транспорт для перевезення пасажирів та інше.

Суд вважає обґрунтованими доводи заявника про те, що обмеження у праві керування транспортним засобом позбавить його основного законного джерела засобів для існування.

Тобто заявником надано до суду належні та допустимі докази наявності передбачених ч.10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» обставин.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, враховуючи те, що як встановлено судом, державний виконавець, приймаючи оскаржувану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, не з`ясував всіх обставин та необґрунтовано наклав обтяження, суд дійшов висновку, що право заявника порушено, тому заява в цій частині підлягає задоволенню. Сама по собі лише наявність заборгованості по сплаті алміентів не може бути підставою для заборони реалізації заявником свого права на працю та отримання заробітку.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим законом.

Відповідно до п. 2 ст. 6 вищевказаного Закону підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон є наявність невиконаних зобов`язань, але лише до моменту виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Пунктом 5 частини 1 та частиною 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), до виконання зобов`язань.

Згідно з ч.5-8ст.441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно із статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

У рішенні по справі «Гочев проти Болгарії» від 26.04.2009 р., скарга № 34383/03 Європейський суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13.11.2003 р. у справі «Напияло проти Хорватії» скарга № 66485/01).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121)

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. рішення Європейського Суду у справі «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процедури (див. рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 р. у справі «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. у справі "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60).

Суд звертає увагу на ту обставину, що Законом про «Виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів для примусового виконання рішень, а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням встановлювати обмеження- до виконання зобов`язань за рішенням. Отже законом передбачено санкції не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

При цьому під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням суд розуміє будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

З постанов про встановлення тимчасових обмежень відносно ОСОБА_1 вбачається, що підставою їх встановлення було відсутність даних про сплату аліментів, однак на даний час в судовому порядку вирішується спір про місце проживання дитини, тобто судом не встановлено факт ухилення заявника від виконання зобов`язань по сплаті аліментів.

За сукупності встановлених обставин, суд приходить до висновку, що подальше продовження обмеження в праві виїзду за межі України, без належного обґрунтування такої необхідності з боку органів Державної виконавчого служби, становитиме непропорційне втручання в права заявника на свободу пересування та призведе до порушення його права передбаченого ст. 33 Конституції України та ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене,суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви та скасування тимчасового обмеження права заявника на виїзд за межі України та керівання транспортними засобами.

Щодо вимог скасування постанов про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронiв, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії суд приходить до висновку, що заявником не наведено належних підстав для скасування зазначених обмежень, тому задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 441, 447-453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), ОСОБА_4 , про скасування обмежень - задовольнити частково.

Скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 15.09.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами відносно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП 53322687.

Скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) від 15.09.2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП 53322687.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного тексту ухвали суду, шляхом подачі її до Донецького апеляційного суду.

Суддя Т.І.Федоренко