№ провадження 2/495/469/2022
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

07 лютого 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

Справа № 495/11023/19,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя,

представника відповідача адвоката Стрезєва А.І.,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

24 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, уточнивши свої позовні вимоги 23.09.2021 року остаточно просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частину автомобілю.

Свої вимоги при цьому мотивувала тим, що з 14.05.2011 року по 22.12.2019 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що був розірваний на підставі рішення суду у справі № 495/9062/19.

Позивач вказує, що під час шлюбу подружжям для потреби сім`ї за спільні кошти було придбано автомобіль Toyota Avensis, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 .

Наразі відповідач в добровільному порядку відмовляється від поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

27 грудня 2019 року Ухвалою Білгород Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін.

Представник позивача в судове засідання надала заяву про розгляд справи у відсутність, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, вважає їх необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами по справі, зазначає, що позивачем до справи не надано ані свідоцтво про шлюб, ані про розірвання шлюбу, заявлені вимоги є цілком необґрунтованими.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши представника відповідача, оголосивши позовні вимоги позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно 14.05.2011 року позивач з відповідачем зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області шлюб, актовий запис № 116, що підтверджується відмітками у паспортах сторін у розділі «Сімейний стан», що також не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні.

12.12.2019 року шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинені на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрйонного суд Одеської області.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наявної копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , 08.07.2016 року, у період шлюбу було придбано автомобіль Toyota Avensis, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та зареєстрований на ОСОБА_2 .

Відповідно до витребуваної судом інформації, викладеної у листі територіального сервісного центру МВС № 5143 (ТСЦ МВС № 5143) повідомлено, що транспортний засіб марки Toyota Avensis, 2008 року випуску, перереєстровано 31.10.2019 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 та приєднано копію відповідного договору купівлі-продажу.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що вказані дії відбулись у період перебування сторін у шлюбі.

Нормативне обґрунтування

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Суд зазначає, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд у Постанові від 12.02.2020 року по справі №725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналогічна правова позиція викладена в п.п.23, 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 від 12.10.2016 року зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правова позиція ВСУ у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників.

Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України, законодавець наголосив на тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Незважаючи на презумпцію спільності сумісної власності подружжя, необхідно зазначити, що ще у період шлюбу відповідач розпорядився належним йому майном шляхом відчуження такого за договором купівлі-продажу на іншу особу.

Вже з 31.10.2019 року відповідач не є власником спірного рухомого майна.

На дані правовідносини розповсюджується презумпція згоди другого з подружжя на укладання іншим з подружжя договору купівлі-продажу.

Належних, достатніх та допустимих доказів того, що гроші, одержані відповідачем від продажу автомобіля Toyota Avensis, 2008 року випуску були використані не в інтересах сім`ї позивачем не надано.

Вирішуючи спір між подружжям, судом встановлено, що обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства між сторонами відсутній, адже наведене майно було відчужено відповідачем ще у період перебування сторін у шлюбі.

В свою чергу, позивачем вимог щодо визнання договору купівлі-продажу № 5143/2019/1748425 транспортного засобу, укладеного 31.10.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, не заявлялось.

Виходячи з викладеного, а саме враховуючи те, що на момент розгляду справи про поділ сумісного майна подружжя, незважаючи на презумпцію спільності сумісної власності неможливо дослідити обсягу такого та наявності рухомого майна - автомобіля Toyota Avensis, 2008 року випуску у власності будь-кого з колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , прийнявши до уваги зміст заявлених позовних вимог, суд, не виходячи за межі позовних вимог, у відповідності дотримання вимог чинного законодавства України, приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя є необґрунтованими, недоведеними, та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 65, 70 СК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН: НОМЕР_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_5 , ІПН: НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 09 лютого 2022 року

Суддя: