ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/2374/14-ц

провадження № 22ц/818/474/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Пилипчук Н. П.,

за участю секретарів - Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р., Черненко В. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представниця відповідача - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року в складі судді Наумової С.М.

в с т а н о в и в:

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 18 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CL-SME702/220/2008, за яким він отримав кредит в розмірі 411 300,00 грн.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 18 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-SME702/220/2008, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором.

12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги до боржника за вказаним вище кредитним договором.

Зазначив, що в порушення умов кредитного договору свої зобов`язання позичальник не виконує, у зв`язку з чим станом на 11 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 390 735,00 грн, загальна заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками - 109 240,76 грн, пеня -1 824 911,52 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 324 887,28 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 390 735,00 грн, заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками - 109 240,76 грн, пеня за несвоєчасне повернення суми кредиту - 1 824 911,52 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за тілом кредиту - 390 735,00 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 109 240,75 грн, пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту - 89 869,05 грн, а всього 589 844,80 грн; стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір - 3654,00 грн, в іншій частині в задоволенні позову -відмовлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року замінено Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» як стягувача у виконавчих провадженнях з примусового виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року по справі № 638/2374/14-ц, на підставі якого видано виконавчі листи № 638/2374/14-ц відносно примусового солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № SME702/220/2008 від 18 червня 2008 року на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованості, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що з 01 червня 2009 року відбулось підвищення процентної ставки з 21% до 23%. Таке збільшення процентної ставки не стосується положень договору щодо погодження розміру процентів за користування грошовими коштами, що передбачений пунктом 3 частини 1 кредитного договору, відповідальність за який може нести поручитель. Зазначив, що збільшення розміру процентів за користування кредитом вчинено банком в односторонньому порядку (при цьому таке збільшення відсотків за договором не пов`язано взагалі з поняттям плаваючої відсоткової ставки), а відтак порука є припиненою з 01 червня 2009 року. Вказав, що останній платіж за тілом кредиту позичальником проведено 18 вересня 2008 року. При цьому позов подано до суду 14 лютого 2014 року. Враховуючи шестимісячний строк дії поруки щодо чергового сплаченого платежу, до поручителя взагалі неможливо було пред`явити вимоги щодо тіла кредиту, розмір якого перевищував би 100 540,00 грн (станом на 19 серпня 2013 року відповідно до графіку платежів) та відповідних відсотків на них.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року залучено до участі у справі за цим позовом правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

21 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому акцентував увагу на тому, що обсяг зобов`язань боржника за кредитним договором не змінювався, процентна ставка за кредитним договором не збільшувалась, додаткових договорів до кредитного договору не укладалось, а застосування збільшеної процентної ставки за порушення умов кредитного договору передбачено його умовами.

Також, до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_2 надійшли клопотання 03 грудня 2021 року - про поворот виконання судового рішення, в якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 12 495, 77 грн, сплачених ним на виконання судового рішення суду першої інстанції та 02 лютого 2022 року - про розподіл судових витрат, в якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 35 000,00 грн гонорару за надання правничої допомоги за договором, яка охоплює собою оплату всього обсягу правової допомоги, що надавалась ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції до прийняття судом апеляційної інстанції остаточного судового рішення у справі.

07 лютого 2022 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» надійшло клопотання, в якому просив відмовити в задоволенні у стягненні судових витрат.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що він оскаржує судове рішення лише в частині стягнення заборгованості з нього, як з поручителя, у зв`язку з чим в іншій частині рішення суду не переглядається.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині - змінити.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що заборгованість, яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, підлягає стягненню з боржника та поручителя.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-SME702/220/2008, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 411 300,00 грн з остаточним поверненням кредиту 18 червня 2015 року. Також, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка: плаваюча процента ставка - фіксований відсоток + FIDR; фіксований відсоток - 7,0% річних; FIDR - процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому цим договором.

Відповідно до пункту 1.4.1.1.2 кредитного договору у разі використання плаваючої процентної ставки проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього договору).

Згідно пункту 1.4.1.5.1 кредитного договору у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, встановлених будь-яким з пунктів 2.3.7-2.3.9 цього договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 2% річних в порядку, передбаченому цим договором.

Підпунктом 1.4.1.5.2 кредитного договору передбачено, що підвищення процентної ставки передбачене підпунктом 1.4.1.5.1 цього договору, буде здійснено в силу настання підпункту 1.4.1.5.1 цього договору та не потребує укладення будь-якого додаткового договору до цього договору чи графіку погашення у новій редакції та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому процентна ставка підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому здійснено порушення будь-якого з пунктів 2.3.7-2.3.9 цього договору.

Пунктами 4.1.1-4.1.3 кредитного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитними коштами в обумовлені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожний день прострочки. Вказана пеня сплачується окремо від процентів та штрафних санкцій, нарахованих за користування простроченими до повернення сумами та нараховується за весь період прострочки виконання зобов`язань позичальником.

За прострочення виконання боргових зобов`язань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої пунктом 4.1.1 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 50,00 грн.

За прострочення виконання боргових зобов`язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених пунктом.4.1.1цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02% від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 100,00 грн.

За нецільове використання кредитних коштів, отриманих в рамках кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 25% від суми кредитних коштів, використаних не за цільовим призначенням. Зазначений штраф сплачується додатково до інших сум, що підлягають сплаті відповідно до цього договору.

За невиконання чи неналежне виконання пункту 2.3.6 цього договору, позичальник сплачує на користь банку штраф в розмірі 10% від суми кредиту. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання пункту 2.3.6 цього договору (а.с.58 том 1).

18 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-SME702/220/2008, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Пунктами 4.1, 4.2 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі (а.с.9-10 том 1).

12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги до боржника, зокрема, і за вказаним вище кредитним договором (а.с.13-25, 63, 131-143, 144 том 1).

За розрахунком позивача станом на 11 лютого 2014 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором CL-SME702/220/2008 від 18 червня 2008 року в розмірі 2 324 887,28 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 390 735,00 грн, заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками - 109 240,76 грн, пеня за несвоєчасне повернення суми кредиту - 1 824 911,52 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року замінено Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» як стягувача у виконавчих провадженнях з примусового виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року по справі № 638/2374/14-ц, на підставі якого видано виконавчі листи № 638/2374/14-ц відносно примусового солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № SME702/220/2008 від 18 червня 2008 року на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року залучено до участі у справі за цим позовом правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (частина перша статті 559 ЦК України).

За змістом зазначеного правила, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, запроваджені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності такої особи, тобто до такого збільшення обсягу зобов`язання, яке не було передбачено умовами основного зобов`язання в момент видання поруки та/або згідно з умовами договору поруки.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року зазначила, що «до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому, обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі, фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання). Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя».

У пунктах 6.21-6.23 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «6. 21. Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.

Згідно пункту 1.4.1.5.1 кредитного договору у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, встановлених будь-яким з пунктів 2.3.7-2.3.9 цього договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 2% річних в порядку, передбаченому цим договором.

Підпунктом 1.4.1.5.2 кредитного договору передбачено, що підвищення процентної ставки передбачене підпунктом 1.4.1.5.1 цього договору, буде здійснено в силу настання підпункту 1.4.1.5.1 цього договору та не потребує укладення будь-якого додаткового договору до цього договору чи графіку погашення у новій редакції та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту. При цьому процентна ставка підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з пунктів 2.3.7-2.3.9 цього договору.

Таким чином, банк здійснював нарахування відсотків у розмірах та на умовах, погоджених сторонами у кредитному договорі, за виконання умов якого поручився ОСОБА_2 , умови кредитного договору не змінювалися.

Враховуючи те, що підвищення процентної ставки передбачено умовами кредитного договору, а ОСОБА_2 поручався за виконання умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для припинення зобов`язань за договором поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 208/6396/13-ц (провадження № 61-15663св18).

Проте, колегія суддів зазначає, що припинення поруки пов`язано, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

У разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Матеріали справи свідчать про те, що боржник взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 18 червня 2015 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) у розмірі та строки, визначені у графіку платежів (пункт 1.5.1 кредитного договору).

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором надійшов 18 вересня 2008 року.

Наступне погашення кредиту, за умовами пункту 1.5.1 кредитного договору мало відбутися 20 жовтня 2008 року.

Враховуючи те, що погашення кредиту за жовтень не відбулося, тому з 21 жовтня 2008 року, починає відраховуватися шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя.

Кредитодавець скористався правом вимоги на дострокове повернення кредиту. З даним позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя товариство звернулося 14 лютого 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такими чином, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц).

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що за шість місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом, порука не може вважатися припиненою. Як і не може вважатися припиненою в частині вимог про дострокове стягнення кредитних коштів.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про дію поруки в період з 14 серпня 2013 року по 14 лютого 2014 року, тобто за шість місяців до звернення до суду.

Разом з тим, як зазначалося вище, погашення кредиту за жовтень 2008 року не відбулося, тому з 21 жовтня 2008 року по 14 серпня 2013 року позивач пропустив строк пред`явлення вимоги до поручителя.

Таким чином, порука є припиненою в частині погашення тіла кредиту, відсотків та пені за період з 21 жовтня 2008 року по 14 серпня 2013 року, тому і заборгованість за зазначений період підлягає стягненню виключно з позичальника на користь кредитодавця.

Як вбачається з заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2008 року заборгованість за тілом кредиту станом на дату внесення чергового платежу у межах строку дії поруки становила 390 735,00 грн, що дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту на момент звернення до суду. Таким чином, вказана сума підлягає стягненню у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал».

Із розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2008 року вбачається, що позичальнику нараховано заборгованість за відсотками за період з 18 вересня 2009 року по 01 січня 2010 року в розмірі 109 240,76 грн. Однак, вказана заборгованість підлягає стягненню виключно з позичальника ОСОБА_1 , оскільки порука за наведений період є припиненою.

Як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції вирахувано розмір пені за один рік до моменту звернення товариства до суду з даним позовом в розмірі 89 869,05 грн. Однак, порука є припиненою за період з 11 лютого 2013 року по 13 серпня 2013 року та не є припиненою лише за період з 14 серпня 2013 року по 11 лютого 2014 року.

Таким чином, за вказаний вище період дії поруки з поручителя ОСОБА_2 солідарно підлягає стягненню пеня за період з 14 серпня 2013 року по 11 лютого 2014 року в розмірі 44 934,52 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції встановлено всі обставини справи, проте, не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, що призвело до не правильного вирішення справи, тому рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за відсотками та зміні в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за пенею в межах шестимісячного строку до подачі позову до суду.

Аналогічного висновку щодо саме такого визначення розміру заборгованості в подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд в постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 295/3531/16-ц (провадження № 61-29654св18).

Клопотання представниці ОСОБА_2 про поворот виконання судового рішення задоволенню не підлягає, оскільки стягнута з ОСОБА_2 сума є більшою ніж сплачена ним.

Щодо клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн, судова колегія виходить з наступного.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Із наданого до суду апеляційної інстанції договору № 2/05/21 про надання правничої допомоги від 12 травня 2021 року вбачається, що між ОСОБА_2 та адвокатським бюро «Антона Новакова» укладено такий договір для надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції по цій справі. В договорі зазначено, зокрема, обсяг прав (повноважень) представника (пункти 2, 3 договору). У підпункті 2.2 пункту 2 вказано, що здійснення адвокатом повноважень за цим договором вважається беззаперечним підтвердженням вчинення таких дій за дорученням клієнта; та гонорарні відносини, які складають 35 000,00 грн та охоплюють, яка зазначено, в пункті 4 договору оплату всього обсягу правової допомоги, яка надається адвокатом у справі у суді апеляційної інстанції до прийняття судом апеляційної інстанції остаточного судового рішення у справі. У підпункті 4. 3 пункту 4 договору вказано, що оплата здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок адвоката протягом шістдесяти днів з моменту проголошення судом апеляційної інстанції остаточного судового рішення у справі.

Беручи до уваги те, що доказів виконання повноважень, як зазначено у підпункті 2. 2 пункту 2 договору, до суду апеляційної інстанції не надано, судова колегія вважає за необхідне відмовити в задоволенні цього клопотання. При цьому судова колегія зазначає, що в договорі при встановленні розміру гонорару не враховано складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково на 44,16%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2420,41 грн підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року в оскаржуваній частині - змінити, скасувавши його в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в розмірі 109 240,75 грн, пені за несвоєчасне повернення суми кредиту - 89 869,05 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - залишити без задоволення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» пені за несвоєчасне повернення суми кредиту - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» в солідарному порядку пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту за період з 14 серпня 2013 року по 11 лютого 2014 року в розмірі 44 934,52 грн.

Загальний розмір стягнутої солідарно з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» заборгованості за кредитним договором № CL-SME702/220/2008, укладеним 18 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 зменшити з 589 844, 80 грн до 435 669, 52 грн.

В решті позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» до ОСОБА_2 в оскаржуваній частині - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердікт Капітал» на користь ОСОБА_2 2420,41 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Клопотання ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 09 лютого 2022 року.