Дата документу 04.02.2022
Провадження № 2/334/19/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Алєйніковій О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним.

Позов обґрунтований тим, що 12 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений Договір кредиту №153СМБ/08 (надалі за текстом - Кредитний договір ), згідно якого були надані кредитні кошти в розмірі 65000 доларів США 00 центів зі сплатою 15% (Далі за текстом - Кредит) річних та кінцевим терміном погашення до 11.09.2016 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними Кредитними договорами щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат з ОСОБА_3 (надалі - Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір №153СМБ/08/1 і від 12.09.2008 (далі - Договір іпотеки), посвідчений 12.09.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. за реєстровим №4698 та внесена заборона за № 4699/56.

Предметом іпотеки за цими договорами є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 53,57 кв. м., житловою 20,3 кв. м. розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою господарського суду Запорізької області від 03.06.2010 року по справі №21/133/10 визнано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.11.2010 року по справі №21/133/10 скасовані всі заборони на нерухоме майно боржника.

16.12.2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 09.11.2010 року по справі № 21/133/10 знято заборону відчуження належної ОСОБА_3 та вилучено запис про іпотеку у Державному реєстрі іпотек.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2011 року за результатами розгляду касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.04.2011 року, постанову господарського суду Запорізької області від 03.06.2010 р., ухвали господарського суду Запорізької області від 03.09.2010 р., 01.10.2010 р. та 09.11.2010 р. у справі № 21/133/10 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 08.07.2011 року № 21/133/10- 29/5009/3331/11 провадження по справі про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 припинено. Копія ухвали направлена сторонам, в тому числі ОСОБА_3 .

Суд при винесенні ухвали дійшов висновку, що боржник звертаючись до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство, вказав про те, що він має грошові зобов`язання перед ПАТ «Укрсоцбанк», які виникли на підставі кредитного договору №153СМБ/08 від 12.09.2008 року. Проте, грошові кошти були видані цим банком у кредит ОСОБА_3 не як суб`єкту підприємницької діяльності, а як фізичній особі - громадянину України та згідно п. 1.2. кредит виданий на поточні потреби. Таким чином, суд дійшов висновку, що заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» не пов`язана із здійсненням підприємницької діяльності та строк виконання зобов`язання наступає 11.09.2016 року. Тобто, судом підтверджено обов`язок Позичальника щодо виконання умов кредитного договору та договорів забезпечення згідно діючих умов.

07.06.2013 року ОСОБА_3 без згоди ПАТ «Укрсоцбанк» здійснено відчуження предмета іпотеки, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 53,57 кв. м., житловою 20,3 кв. м. розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом укладання Договору купівлі-продажу квартири з громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , що був посвідчений 07.06.2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643.

Іпотечний договір (як і Договір Кредиту) є дійсним та діє до припинення Основного зобов`язання ( п.6.3 Договору іпотеки). Згідно до п.1.1 Договору кредиту кінцевий термін погашення заборгованості 11.09.2016 року.

Позичальником порушені п. п. 2.1.1.-2.1.9 Іпотечного договору, що передбачає обов`язок іпотекодавця вживати всіх необхідних заходів щодо захисту від зазіхань будь-яких третіх осіб, без письмової згоди Іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки, негайно повідомляти про зміни, що відбулися та відбуваються з предметом іпотеки.

Також відповідачами при укладенні угоди порушені вимоги ст. ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку», що передбачає обов`язкову згоду іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки, оскільки такої згоди ПАТ «Укрсоцбанк» не надавав.

Відповідачами порушено вимоги ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України згідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

До того ж, Відповідач 1 навмисно ввів другу сторону (Відповідачів 2 і 3) в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при здійсненні угоди купівлі-продажу, оскільки, знаючи про наявність обв`язку перед банком згідно діючих договорі кредиту та іпотеки, відсутність підстав для вилучення записів про заборону та іпотеку із відповідних реєстрів, заперечив наявність вказаних обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, чи-то замовчав їх існування.

Вказані порушення чинного законодавства призвели до порушення економічного інтересу та права Банку як іпотекодержателя отримати задоволення з вартості реалізації предмета іпотеки.

Позивач просить визнати правочин - Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідчений 07.06.2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643, недійсним.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про слухання справи за відсутності представника позивача. Позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив можливість задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечила можливість задоволення позовних вимог. У своєму запереченні відповідач вказує на те, що позивачем неправильно визначений спосіб захисту права, а також не надано відповідну оцінку суттєвим обставинам справи та правам добросовісних набувачів. Позивач визначає порушення відповідача, як порушення п.п. 2.1.4 іпотечного договору, тому позовна вимога має містити вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а майнову вимогу про звернення стягнення на заставлене майно. Окрім того, вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним тягне наслідки з повернення права власності на квартиру ОСОБА_3 , тобто позовні вимоги заявлені на користь відповідача ОСОБА_3 , що є порушенням ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності. Відсутність зареєстрованої заборони на відчуження створило умови появи добросовісного набувача з захистом його прав у встановленому цивільним законодавством порядку. Окрім того, ПАТ «Укрсоцбанк» був обізнаний щодо господарської справи №21/133/10-29/509/3331/11 про визнання неплатоспроможним боржника ФОП ОСОБА_3 , в тому числі щодо скасування заборони на відчуження спірної квартири. Окрім того, на цей час закінчився строк позовної давності, оскільки банком так і не було заявлено вимогу про стягнення заборгованості. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

12 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений Договір кредиту №153СМБ/08 (надалі за текстом - Кредитний договір ), згідно якого були надані кредитні кошти в розмірі 65000 доларів США 00 центів зі сплатою 15% (Далі за текстом - Кредит) річних та кінцевим терміном погашення до 11.09.2016 року.

12 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними Кредитними договорами щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат з ОСОБА_3 (надалі - Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір №153СМБ/08/1і від 12.09.2008 (далі - Договір іпотеки), посвідчений 12.09.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. за реєстровим №4698 та внесена заборона за № 4699/56. Предметом іпотеки за цими договорами є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 53,57 кв. м., житловою 20,3 кв. м. розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою господарського суду Запорізької області від 03.06.2010 року по справі №21/133/10 визнано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.11.2010 року по справі №21/133/10 скасовані всі заборони на нерухоме майно боржника.

16.12.2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 09.11.2010 року по справі № 21/133/10 знято заборону відчуження належної ОСОБА_3 та вилучено запис про іпотеку у Державному реєстрі іпотек.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2011 року за результатами розгляду касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.04.2011 року, постанову господарського суду Запорізької області від 03.06.2010 р., ухвали господарського суду Запорізької області від 03.09.2010 р., 01.10.2010 р. та 09.11.2010 р. у справі № 21/133/10 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 08.07.2011 року № 21/133/10- 29/5009/3331/11 провадження по справі про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 припинено.

07.06.2013 року ОСОБА_3 без згоди ПАТ «Укрсоцбанк» здійснено відчуження предмета іпотеки, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 53,57 кв. м., житловою 20,3 кв. м. розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом укладання Договору купівлі-продажу квартири з громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , що був посвідчений 07.06.2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2017 року залишено без розгляду позовну вимогу ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст.ст.1054, 1050 ч.2, 554 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нормами статті 9 Закону України «Про іпотеку» зокрема визначено, що Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до положень статті 10 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

За приписами статті 10 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а вразі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

При цьому Великою Палатою Верховного Суду зроблений правовий висновок, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (частина шоста статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (продавець), який на підставі договору купівлі-продажу відчужує майно, що перебуває у іпотеці, за наявності заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (частина шоста статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Суд враховує, що на момент проведення спірного договору основне зобов`язання за кредитним договором виконане не було та його належне виконання не відбулося.

Також суд враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_3 іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ» Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Щодо застосування позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Системний аналіз змісту вказаної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. У разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, перебіг позовної давності переривається саме в день пред`явлення такого позову і перебіг позовної давності починається заново з наступного за ним дня.

Наявність передбачених статтею 264 ЦК України підстав для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення вказаного позову, які б дозволяли зробити висновок про дотримання при поданні позову встановленого законом строку позовної давності, не встановлено.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до іпотечного договору №153СМБ/08/1івід 12.09.2008 року кінцевий термін погашення заборгованості не пізніше 11 вересня 2016 року, тому на момент звернення позивача з вказаним позовом строк позовної давності не сплив.

Установивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України, суд дійшов висновку про задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним задовольнити.

Визнати Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідчений 07.06.2013 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за реєстровим № 2643 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 609 грн. з кожної особи.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів через Ленінський районний суд м. Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст виготовлено 04 лютого 2022 року.

Суддя О.М. Гнатюк