Провадження № 22-ц/802/230/22 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Вакіної Д.О.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

приватного виконавця Таранка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Дмитра Вікторовича у виконавчому провадженні №66106084 з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі №161/6436/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

26.07.2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Слабенко С.І. в інтересах довірителя звернувся до суду з вказаною скаргою на обґрунтування якої зазначив, що 23.10.2013 року набрало законної сили рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, ухвалене в цивільній справі № 161/6436/13-ц та на його виконання було видано виконавчий лист.

22.07.2021 року ОСОБА_2 стало відомо, що на підставі згаданого виконавчого листа, приватним виконавцем Таранком Д.В. 15.07.2021 року було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 66106084, в межах якого накладено арешт на майно боржника, визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця. Вважає, що приватний виконавець неправомірно відкрив виконавче провадження та наклав арешт на майно боржника, оскільки стягувачем був пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Крім того, накладення арешту на майно ОСОБА_2 недоцільне та неправомірне. Також вказує, що рішення в частині стягнення з нього судового збору в розмірі 1147 грн. виконане ним добровільно до відкриття провадження органами державної виконавчої служби. З наведених підстав просить суд визнати дії приватного виконавця незаконними та скасувати постанови від 15.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди; зобов`язати приватного виконавця повернути виконавчий лист стягувачу на підставі ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року у задоволені скарги ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити скаргу в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду від представника боржника ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду адміністративної справи № 320/6215/19 та до вирішення Волинським окружним адміністративним судом справи 140/16149/21.

Протокольною ухвалою колегією суддів Волинського апеляційного суду відмовлено в задоволенні даного клопотання, з підстав відсутності доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість розгляду даної справи до вирішення справ, які перебувають на розгляді судів в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні скарги в частині оскарження дій щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив із того, що приватний виконавець при винесенні постанов від 15 липня 2021 року діяв у спосіб та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист був повторно пред`явлений стягувачем у липні 2021 року в межах встановлених законом строків, які перервалися та які необхідно обраховувати починаючи з 25 червня 2021 року, коли державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу, а тому його діями не порушено права та законні інтереси боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2013 року у цивільній справі №161/6436/13-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, позов задоволено.

В рахунок погашення наявної перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором № 151208К53 від 08.10.2008 року та кредитним договором № 151208К54 від 08.10.2008 року, укладеними в рамках Генеральної угоди № 151208N4 від 08.10.2008 року, а також за Кредитним договором № 151208К31 від 13.06.2008 року в розмірі 33 203 495,09 дол. США (що складає 265 395 536, 25 грн. за офіційним обмінним курсом НБУ станом на 26.03.2013 року) та 689 749,37 грн., звернуто стягнення на рухоме майно, що є предметом застави за Договором застави № 151209Z175 від 15.12.2009 року з визначенням способу реалізації предметів застави шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, визначеної в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в користь ПАТ «Укрексімбанк» судовий збір в розмірі 3 441,00 гривень по 1 147,00 грн. з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 жовтня 2013 року наведене рішення суду залишено без змін.

Додатковим рішенням цього ж суду від 23 вересня 2013 року ухвалено в рахунок погашення наявної перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за Кредитним договором № 151208К53 від 08.10.2008 року та Кредитним договором № 151208К54 від 08.10.2008 року, укладеними в рамках Генеральної угоди № 151208N4 від 08.10.2008 року, а також за Кредитним договором № 151208К31 від 13.06.2008 року в розмірі 33 203 495,09 дол. США (що складає 265 395 536, 25 грн. за офіційним обмінним курсом НБУ станом на 26.03.2013 року) та 689 749,37 грн., звернути стягнення на рухоме майно, що є предметом застави за Договором застави № 151209Z175 від 15.12.2009 року, що належать ОСОБА_2 відповідно до виписки про залишки на рахунку в цінних паперах ОСОБА_2 № НОМЕР_1 від 10.12.2009 року, що належать ОСОБА_5 відповідно до виписки про залишки на рахунку в цінних паперах ОСОБА_5 № 005624 від 10.12.2009 року, з визначенням способу реалізації предметів застави шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, визначеної в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України.

На виконання названих рішень суду, Луцьким міськрайонним судом 28 листопада 2013 року був виданий виконавчий лист стосовно боржника ОСОБА_2 ..

Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був встановлений до 24 жовтня 2014 року.

28 січня 2014 року стягувач пред`явив виконавчий лист до примусового виконання у Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, виконавче провадження №41714298.

25 червня 2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: на підставі заяви стягувача.

У липні 2021 року стягувач повторно пред`явив вказаний документ до примусового виконання, але вже до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Д.В., який постановами від 15 липня 2021 року ВП № 661060084:1) відкрив виконавче провадження (а.с. 8-10);2) наклав арешт на майно боржника (а.с.11-12).

Питання, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Указаний Закон є спеціальним законом, яким державний та приватний виконавці керуються при примусовому виконанні рішень суду та інших органів (посадових осіб).

5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України № 1404-VIII від 2 червня 2016 року (далі також Закон № 1404). У свою чергу, 5 жовтня 2016 року Закон України "Про виконавче провадження" у попередній редакції № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року (далі також Закон № 606) втратив свою чинність.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Частиною першою статті 1 Закону № 1404 унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до положень частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404 передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частиною п`ятою статті 12 Закону № 1404 унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Отже, наведена норма, встановлюючи з якого саме моменту починається перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, наводить лише два випадки такого повернення, а саме: 1) неможливість в повному обсязі або частково виконати рішення; 2) встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника. Обидва ці випадки є такими, що спираються на приписи статті 37 цього Закону.

Аналогічні за змістом правила переривання строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання були передбачені і в ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинний на момент первісного пред`явлення виконавчого листа у 2014 році.

Відповідно до п. 12 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження припиняється зокрема: якщо стягував подав письмову заяву про припинення виконавчого провадження.

Припинення виконавчого провадження з підстав передбачених ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Кодексу.

Судом встановлено, що виконавчий лист від 28 листопада 2013, який перебував на виконанні у відділі ДВС, було повернуто стягувачу 25 червня 2021 року на підставі п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином строк у даному випадку перервався. З врахуванням вимог ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» з заявою стягував звернувся до приватного виконавця в липні 2021 року тобто в межах строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання після переривання строку.

Верховний суд в своїй постанові від 28 січня 2021 року у справі №922/5723/14 дійшов висновку про те, що стаття 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу після відкриття виконавчого провадження, яке презюмується відкритим у відповідності до діючого законодавства; по-друге, на відміну від положень статті 4 Закону № 1404, стаття 37 цього Закону прямо встановлює право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, лише тоді, коли виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, а не у разі будь якого повернення, зокрема тоді, коли законодавець у частині четвертій статті 4 Закону № 1404 лише використовує фразу «виконавчий документ повертається стягувану», унормовуючи підстави повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

В даному випадку виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі його заяви, після відкриття виконавчого провадження, а тому у стягувача були всі правові підстави для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а у приватного виконавця відсутні підстави для повернення такого листа, з підстав пропущення строків для його пред`явлення, що і узгоджується з правовими висновками викладеними в Постанові Верховного Суду.

Доводи скаржника про те, що боржник в добровільному порядку сплатив судовий збір, який з нього стягнуто судовим рішенням суду, а тому постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» є голослівним та не є підставою для скасування постанови приватного виконавця, оскільки будь-які питання, які виникнуть щодо наявності чи відсутності заборгованості, боржник матиме можливість вирішити в межах виконавчого провадження.

Вважаються необгрунтованими доводи скаржника щодо недоцільності накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону).

Виключно з метою виконання рішення суду від 2013 року приватним виконавцем в силу вимог ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» правомірно винесено постанову про арешт майна боржника. При цьому встановлено, що рішення від 2013 року, станом на момент звернення до приватного виконавця не було виконано.

Наявність накладеного приватним виконавцем арешту на належне боржнику майно, не порушує законних прав та інтересів боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території держави.

Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій ухвалі в частині оскарження дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, в частині оскарження дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про накладення арешту на майно боржника.

Однак з скарги вбачається, що боржником крім постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника, також оскаржуються постанови приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, які не можуть бути розглянуті за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

За ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина першастатті 451 ЦПК).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 2 ст. 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Беручи до уваги наведені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності спору, що виник у зв`язку з прийняттям постанов приватного виконавця від 15.07.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, здійсненням виконавчого провадження на виконання таких постанов, апеляційний суд приходить до висновку, що розгляд таких спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постановах від 6 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 15 січня 2020 року в справі № 1.380.2019.001073.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства ( п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 оскаржуються дії приватного виконавця щодо винесення постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, які є самостійними виконавчими документами та які можуть бути підставою для примусового виконання, а тому в силу ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 255 та 257 цього Кодексу» ( ч. 1 ст. 377 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, ухвалу суду першої інстанції, в частині оскарження дій приватного виконавця щодо винесення постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди підлягає скасуванню , з закриттям провадження в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 372, 374, 377, 382, 383, 384, ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року в частині оскарження дій приватного виконавця щодо винесення постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_6 на рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Дмитра Вікторовича у виконавчому провадженні №66106084 з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі №161/6436/13-ц в частині винесення постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника основної винагороди - закрити.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя:

Судді: