Справа № 336/7157/21
Провадження № 2/336/874/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Карабак Л.Г. при секретарі Тимошенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.03.2021 року в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки будинковолодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 41,0 кв.м., - ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у якості авансу кошти в сумі 5000 (п`яти тисяч) доларів США, які еквівалентні 134.000 (ста тридцяти чотирьом тисячам) гривен, про що власноруч склав відповідну «розписку» від 27.03.2021року.

Однак, станом на 25.08.2021 року Договір купівлі-продажу частини будинку з відповідачем не укладений. Відповідач від зустрічі з позивачем та врегулювання конфліктної ситуації відмовляється.

У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь сплачені грошові кошти (аванс) в розмірі аванс в сумі 134.000 (ста тридцяти чотирьом тисячам) гривен України; 12856 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) гривен 98 копійок, з яких: 1630 гривен - 3 % (три відсотки річних); 3102 гривен - інфляційні втрати; 8124 гривні 44 копійки - пеня; судові витрати у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятьсот) гривен 60 копійок, з яких: 1.468 гривен 60 копійок - сплачені у якості судового збору; 15 ( п`ятнадцять) гривен вартість комісійних банківських послуг, сплачених за банківську операцію щодо сплати судового збору; 17 (сімнадцять) гривен - вартість поштових послуг, пов`язаних з пересиланням на адресу боржника вимоги про повернення коштів.

В судове засідання позивач не з`явився, неодноразово надавав суду письмові заяви про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення з підстав, які викладені у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, неодноразово надав суду письмові заяви про фактичне визнання позовних вимог, про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача, адвокат Грецов С.В. також аналогічно просив розглянути справу без його участі, підтримавши позицію свого клієнта - позивача ОСОБА_2 ..

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши всі докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що 27.03.2021 року в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки будинковолодіння АДРЕСА_1 загальною площею 41,0 кв.м., - ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у якості авансу кошти в сумі 5000 (п`яти тисяч) доларів США, які еквівалентні 134.000 (ста тридцяти чотирьом тисячам) гривен, про що власноруч склав відповідну «розписку» від 27.03.2021року.

Відповідач, будучи правоздатною та дієздатною особою, власноруч виклавши зміст «розписки» від 27.03.2021 року, мав об`єктивну можливість внести зміни, уточнити зміст «розписки» або відмовитись від її складання та підписання, - однак цього не зробив, добровільно погодився саме на такий зміст «розписки» (на такі умови «договору»), вважаючи цей зміст «розписки» (договору) відповідаючим дійсності, задовольняючим його власні інтереси - та одночасно таким, що не порушує прав та інтересів відповідача.

На підтвердження свого права власності на запропоновану до продажу частку будинковолодіння відповідач надав позивачу для ознайомлення копії правовстановлюючих та технічних документів, копію власного паспорту, обітявши до оформити їх у відповідних органах належним чином до 01.06.2021 року.

При цьому відповідач пояснив обставини зміни свого прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » у зв`язку з укладанням та реєстрацією шлюбу від 22.04.2008 року з ОСОБА_5 .

Факт власноручного написання розписки та отримання коштів відповідачем не оспорюється.

Оригінал «розписки від 27.03.2021 року» перебуває у позивача.

Отже, наявність оригіналу розписки у позивача та відсутність належних доказів укладання до 25.08.2021 року договору купівлі-продажу або про повернення коштів (авансу) є свідченням того, що зобов`язання відповідача є таким, що не виконане.

Первісну (усну) пропозицію ОСОБА_1 : «…повернути після 01.06.2021 року кошти, отримані 27.03.2021 року у якості авансу…», - ОСОБА_2 залишив без задоволення, став уникати контактів з позивачем, тобто - фактично відмовився як від зустрічі з ОСОБА_1 так і від позасудового врегулювання конфліктної ситуації.

Відповідно з актуальної правової позиції Верховного Суду, яка, на переконання позивача, має бути врахованою судом за наслідками розгляду цієї справи, вбачається:

Якщо встановлені правила, не дозволяють визначити зміст умови договору, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem», а саме, - слова договору (розписки) повинні тлумачитися проти того, хто їх написав (ВС/КЦС, № 753/11000/14-ц, постанова від 18.04.18 року).

На переконання позивача, особа, яка включила ту або іншу умову в договір (в розписку), - повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

При цьому це правило має застосовуватися не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Поведінка відповідача на переконання позивача є протиправною, дії відповідача перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з безпосереднім порушенням прав ОСОБА_1 , котрий фактично позбавлений можливості використати зазначені кошти в майбутньому на власний розсуд для задоволення особистих (матеріальних та духовних) потреб.

З огляду на протиправні дії відповідача - позивач був вимушений рекомендованим листом Р.№929 направити на останню відому зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_2 письмову вимогу від 19.07.2021 року про повернення 5000 (п`яти тисяч) доларів США, отриманих 27.03.2021 року у якості авансу в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки будинковолодіння АДРЕСА_1 загальною площею 41,0 кв.м.

Згідно з веб-сайтом ДП «Укрпошта» рекомендований лист Р.№ 929 отриманий відповідачем 21.07.2021 року .

Ні до узгодженої дати - до 01.06.2021 року, ні до 25.08.2021 року - відповідач:

- не вчинив у передбачений законом спосіб будь-яких реальних дій, спрямованих на укладання договору купівлі-продажу частки будинковолодіння;

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, уклавши договір завдатку, тому сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Згідно зі ст. 216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. (правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13).

Відповідно до іншої актуальної правової позиції Верховного Суду, яка, на переконання суду, має бути врахованою за наслідками розгляду цієї справи, вбачається: Якщо встановлені правила, не дозволяють визначити зміст умови договору, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem», а саме, - слова договору (розписки) повинні тлумачитися проти того, хто їх написав (ВС/КЦС,№753/11000/14-ц, постанова від 18.04.18).

У згаданій вище постанові від 18.04.2018 року, Верховний Суд зазначив про те, що: «тлумачення змісту правочину contra proferentem, а саме, - «Verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem», - означає - що слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав».

Верховний Суд сформував правову позицію, відповідно до якої, у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4 ст. 213 ЦКУ, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem».

Особа, яка включила ту або іншу умову в договір (в розписку), - повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no Individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under The dominant sinfluence of the party).

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Частиною 1 ст.526 ЦКУ передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч.1 ст. 530 ЦКУ, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦКУ, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 ст.546 ЦКУ визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності.

Відповідно до ст.549 ЦКУ, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Відповідно до статті 192 ЦКУ іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Згідно зі статтею 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦКУ розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦКУ нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019р. у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦКУ виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в будь-якому разі договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, у зв`язку з чим передані позивачем відповідачу грошові кошти в сумі 5000 (п`яти тисяч) доларів США, які еквівалентні 134.000 (ста тридцяти чотирьом тисячам) гривен, - є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 про повернення суми авансу підлягає задоволенню у повному обсязі, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 134000 грн., оскільки саме таку суму позивач передав відповідачу в якості авансу.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦКУ грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦКУ).

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦКУ, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

За змістом ст.1 ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Норми частини 2 ст.625 ЦКУ щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

3 % (три відсотки) річних щодо боргу розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення, помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році).

Доданий до позовної заяви розрахунок відсотків, інфляції та пені виконаний за допомогою онлайн-калькулятора (комп`ютерної програми).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідач зазначеного принципу «належного виконання зобов`язань» не дотримався, що, на переконання суду, - є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення збитків в розмірі 12856 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятьдесят шість) гривен 98 копійок, з яких: 1630 гривен - 3 % (три відсотки річних); 3102 гривен - інфляційні втрати; 8124 гривні 44 копійки - пеня.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі має бути стягнуто з відповідача у сумі 1468 грн. та вартість комісії за надані банківські послуги при сплаті судового збору в сумі 15грн та вартість поштових послуг в сумі 17 гривен, - на загальну суму 1500 гривен.

Керуючись ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 627, 655, 657, 570 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 ) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 ), зареєстрованого за адресою по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , кошти на загальну суму 146856 (сто сорок шість тисяч вісімсот п`ятьдесят шість) гривен, з яких: 134000 (сто тридцять чотири тисячі) гривен - аванс, 12856 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятьдесят шість) гривен - збитків, з яких 1630 гривен - 3 % (три відсотки річних); 3102 гривен - інфляційні втрати; 8124 гривні 44 копійки - пеня.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 ), зареєстрованого за адресою по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , судові витрати у розмірі 1500 (одна тисяча) гривен .

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Карабак Л.Г.