Номер провадження 22-ц/804/357/22
Номер провадження 22-ц/804/357/22 Суддя доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/18592/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Марченко Л.М., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою. Обґрунтовуючи позовні вимоги послалась на те, що 01.04.2019 позивач надала відповідачу під розписку грошові кошти у розмірі 100 000 грн. 00 коп. зі строком повернення до 01.05.2019 року. На підтвердження факту одержання коштів відповідач написала розписку. У встановлений договором строк позичальник гроші не повернула. Враховуючи викладене, просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 100 000 грн. 00 коп., також понесені судові витрати в розмірі 1385 грн., 00 коп., та витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 31 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2019 року у розмірі 100 000,00 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1385 грн. У відшкодуванні витрат на правову допомогу було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення від 31.01.2020 року, яку було залишено без задоволення ухвалою від 03 листопада 2021 року.

У подальшому ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просила заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31.01.2020 року скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що ніколи не брала грошових коштів в борг у ОСОБА_1 , ніколи її не бачила, їй боргову розписку не писала. Її знайомий ОСОБА_3 , котрий надавав споживчі кредити та у котрого вона 18.01.2019 року брала у борг 6000 грн., враховуючи, що відповідач має ендокрінне захворювання та у неї затримане мислення, шахрайським шляхом відібрав у неї боргову розписку на 60000 грн., а 01.04.2019 року ще на 100000 грн., котрі вона не брала. З даного приводу вона була змушена звернутися до правоохоронних органів, оскільки внаслідок зазначених дій їй була спричинена значна матеріальна шкода, а також було примусово реалізоване належне їй нерухоме майно, та вона втратила житло. Вважає, що у справі необхідно провести судово-психіатричну експертизу для підтвердження факту неповного розуміння її дій під час написання розписок. Ухвалення заочного рішення позбавило відповідача низки процесуальних прав, вона не приймала участь у засіданні у зв`язку з неналежним її повідомленням судом першої інстанції.

Позивачем ОСОБА_1 були надані заперечення на апеляційну скаргу, у яких вона зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Так, сам факт наявності розписи у позивача підтверджує факт укладення між ними договору позики та неповернення боргу, при цьому відповідач не заперечувала, що написала розписку власноруч. Зазначила, що призначення експертизи у справі не є необґрунтованим. При цьому у апеляції відповідач вказує, що розписка була відібрана шахрайським шляхом, тобто вже без посилання на хворобливий стан. При цьому доведення факту шахрайства передбачає встановлення винної особи та наявність умислу у її діях, наприклад, наявність вироку суду.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31 січня 2020 року скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2020 року судом першої інстанції цивільна справа № 234/18592/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою розглянута у відсутність відповідача та по справі постановлено заочне рішення.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Відповідно до частин 1-5 статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

За пунктом 1 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Проте відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи 31 січня 2021 року у матеріалах справи відсутні.

Так, у матеріалах справи міститься конверт, направлений на адресу відповідача з копією ухвали про відкриття провадження у справі від 09 грудня 2019 року та судовою повісткою на 10.01.2020 року, а також конверт з судовою повісткою на 31.01.2021 року. Дані конверти були повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відмітка на конверті «за закінченням встановленого строку зберігання» в силу приписів ч.8 ст. 128 ЦПК України не є такою, що свідчить про доставлення судової повістки та відповідно про належне повідомлення відповідача по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що її не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, та ухвалення заочного рішення позбавило відповідача низки процесуальних прав.

Апеляційний суд зазначає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не переконався у належному повідомлення відповідача не тільки про дату та час розгляду справи, а й про обізнаність відповідача про існування даної цивільної справи.

Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідача належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України) від 27 червня 2017 року).

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а саме розгляд за відсутності відповідача, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, апеляційний суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду, позивачка ОСОБА_1 вказала, що 01.04.2019 року ОСОБА_2 під розписку позичила у неї громову суму у розмірі 100 000 грн. строком до 01.05.2019 року. До позовної заяви додала копію розписки від 01.04.2019 року, яка власноручно складена ОСОБА_2 та у якій остання зазначає, що взяла у борг у ОСОБА_1 суму у 100000 грн., яку зобов`язується повернути до 01.05.2019 року.

Факт складання зазначеної розписки ОСОБА_2 власноручно не оспорюється.

На момент розгляду справи боргова розписка знаходиться у позивача ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що відповідач свій обов`язок з повернення грошових коштів не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 100 000 грн.

Апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги є обгурнтованими з огляду на наступне.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс 16.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Так, між сторонами в даній справі було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику в розмірі 100 000,00 грн з кінцевим терміном повернення до 01 травня 2019 року.

На підтвердження отримання грошей ОСОБА_2 власноруч написала розписку від 01 квітня 2019 року.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_2 виникло перед ОСОБА_1 та не виконане.

При цьому апеляційний суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, згідно з яким стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, а саме що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З огляду на те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 , який не є учасником справи, шахрайським шляхом відібрав у неї боргову розписку на 100 000,00 грн., апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначене не є предметом розгляду та доказування в даній справі. При цьому ОСОБА_2 не скористалася своїм процесуальним правом на звернення з зустрічним позовом про визнання договору недійсним.

Щодо твердження відповідача щодо шахрайських дій, вчинених щодо неї при відібранні розписки, то апеляційний суд зазначає, що відповідачем, у порушення принципу змагальності сторін, не надано належних до допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема не надано доказів щодо звернення до правоохоронних органів щодо факту шахрайства та прийнятого ними рішення за даним зверненням, що змушує апеляційний суд критично сприймати викладені відповідачем заперечення проти позову.

При цьому відповідачем не заперечується, що вона не передавала ОСОБА_1 грошові кошти у рахунок погашення боргу.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 100000грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, та того, що фактично відповідачці було відмовлено у задоволенні її вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 1385 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які просить стягнути позивачка, то оскільки нею у порушення ч.3 ст.137 ЦПК України не було надано детального опису робіт (наданих послуг), інших доказів надання правової допомоги, то в задоволенні позовних вимог в частині стягнення правової допомоги у розмірі 8000 грн., слід відмовити.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 100 000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31 січня 2020 року задовольнити частково.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31 січня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2019 року у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1385 (тисяча триста вісімдесят п`ять) грн.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09.02.2022 року.

Судді: