Справа № 471/44/22
Провадження №2-о/471/6/22
Номер рядка звіту 17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2022 р.
Братський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючого судді Гукової І.Б.,
за участю секретаря Кравченко Л.В.,
представника заявника - ОСОБА_1 ,
представника заінтересованої особи - Кремко А.В.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду с-ща Братське цивільну справу № 471/44/22 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: Братський сектор управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просить суд встановити його особу та факт постійного місця проживання на території України з 1982 року по теперішній час включно, в тому числі, станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Свою заяву заявник мотивує тим, що в 1982 році будучи неповнолітнім разом з сім`єю приїхав до с. Новомар`ївка Братського району Миколаївської області, Україна, де проживає на теперішній час. З 1982 року по 1989 рік навчався в Новомар`ївській ЗОШ І-ІІІ ступенів Братського району Миколаївської області. З 01 вересня 1989 року по 29 червня 1991 року навчався в Арбузинському СПТУ № 39 Миколаївської області за професією тракторист-машиніст. 12 травня 1991 року був прийнятий в члени колгоспу ім. Куйбишева Братського району Миколаївської області (реорганізований 18.01.2000 року в ССПП "Куйбишева"), де працював трактористом до 01 березня 2007 року. 04 червня 1993 року ОСОБА_2 видано Братським районним військовим комісаріатом Миколаївської області військовий квиток серії НОМЕР_1 . За весь час проживання починаючи з 1982 року і по сьогоднішній день заявник не покидав місця свого проживання, не виїздив до іншої місцевості, а тим паче до іншої країни. Дані обставини підтверджуються наданими довідками про навчання, атестатом, записами в трудовій книжці, військовим квитком, даними погосподарських книг Новомар`ївської сільської ради. Однак заявник так і не отримав паспорт громадянина України, хоча фактично є громадянином України, так як станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року проживав на території країни та не був громадянином іншої держави, так як переїхавши проживав в Україні в 1982 році був ще неповнолітнім. Заявник звернувся до Братського сектору УДМС України в Миколаївській області для отримання паспорту громадянина України, проте за результатами розгляду заяви не встановлено його належності громадянина України, внаслідок чого відмовлено в документуванні паспортом громадянина України. Заявнику було роз`яснено, що йому необхідно звернутись до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України. Встановлення факту постійного місця проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року та встановлення особи маж для нього юридичне значення, оскільки дасть можливість заявнику отримати паспорт громадянина України, зареєструвати постійне місце проживання, оформити спадщину, що залишилась після смерті матері.
Під час судового розгляду справ представник заявника підтримала заявлені вимоги у повному обсязі з підстав викладених у заяві.
Представник заінтересованої особи надала суду письмові пояснення, які підтримала під час судового розгляду.
Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що заява обґрунтована, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Ішновець Криулянського району Республіки Молдова. Відповідно до довідки № 97 від 29.07.2021 року Новомар`ївського ОНЗ загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, заявник згідно Книги обліку учнів від 01.09.1970 року за записом № 516 з 1982 року по 1989 рік дійсно навчався в місцевій школі.
Згідно з Витягом з наказу по Арбузинському СПТУ № 39 ОСОБА_2 з 01.09.1989 року по 29.06.1991 року навчався в даному навчальному закладі.
Згідно довідки Новомар`ївської сільської ради від 08.10.2021 року в тому, заявник ОСОБА_2 з 1986 року по сьогоднішній день проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.
Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.
Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.
У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.
Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в України станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
ОСОБА_2 на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживав на території України за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується зіраними та дослідженими під час судового розгляду справи документами, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18).
Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.
Судові витрати слід залишити за заявниками.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 259, 264, 265, 315, 319 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: Братський сектор управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення - задовольнити повністю.
Встановити особу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ішновець Криулянського району Республіки Молдова та факт постійного проживння на території України, а саме с. Новомар`ївка Вознесенського (Братського) району Миколаївської області з 1982 року по теперішній час включно, в тому числі, станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Судові витрати залишити за заявником.
Заявник - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа - Братський сектор управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, місце знаходження: пров. Європейський, 11, смт. Братське Миколаївської області.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Миколаївського апеляційного суду.
Повний текст рішення виготовлено 07.02.2022 року.
СуддяІ.Б. Гукова