Ухвала

Іменем України

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 457/261/21

провадження № 61-284ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 липня 2021 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А. В. про розірвання спадкового договору.

В обґрунтування позовних вимог указував, що 04 липня 2017 року він уклав з відповідачем спадковий договір, відповідно до якого позивач після своєї смерті передає у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 . Згідно пункту 11 договору на відповідача покладаються такі обов`язки:

- допомагати відчужувачу в побуті, виконувати самостійно або організовувати виконання важких фізичних робіт, проведення поточного ремонту квартири;

- забезпечувати відчужувача медикаментами, лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря, незалежно від вартості таких медикаментів, лікарських засобів;

- після смерті відчужувача поховати його на кладовищі в м. Трускавці Львівської області.

Відповідач не виконує належним чином умови спадкового договору, зокрема позивач із серпня по жовтень 2017 року проводив ремонтні роботи у квартирі, які полягали в заміні централізованого опалення на індивідуальне опалення, про які відповідачу було відомо, але він будь-якої допомоги не надав. Окрім цього, позивач за власні кошти придбав енергозберігаючі вікна.

З часу укладення спадкового договору позивач перебував амбулаторно на лікуванні в санаторії Батьківщина з 18-21 травня 2018 року; на лікуванні в Трускавецькій міській лікарні у стаціонарному відділені з 22-31 травня 2018 року; на лікуванні стаціонарно в Львівському госпіталі інвалідів війни з 22 квітня по 08 травня 2019 року; на лікуванні стаціонарно в Трускавецькій міській лікарні з 24 січня по 03 лютого 2020 року; на лікуванні в Львівській клінічній лікарні швидкої допомоги з 05-19 березня 2020 року; лікувався амбулаторно в Трускавецькій міській лікарні з 14 листопада 2020 року по 22 січня 2021 року, на що витратив власні кошти в розмірі 4 000 грн. Будь-яких коштів на лікування відповідач у порушення умов спадкового договору позивачу не сплачував.

Відповідач йому постійно погрожує, що шкодить здоров`ю позивача, тому він просить розірвати спадковий договір від 04 липня 2017 року; скасувати його реєстрацію та зняти заборону відчуження квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що позивач не довів обставин невиконання умов відповідачем спадкового договору, тобто не довів існування істотних порушень сторонами умов договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала, укладаючи договір.

Суди вказали, що спадковим договором не передбачено особисте виконання відповідачем поточного ремонту, а тому організація відповідачем заміни опалення та вікон в квартирі є виконанням умов спадкового договору. Доказів того, що ці роботи проведені за рахунок позивача, матеріали справи не містять. Надані позивачем документи, а саме: договір про споживчий кредит № 12-101 від 23 жовтня 2017 року, договір підряду № 22 від 30 жовтня 2017 року, квитанції та платіжні доручення про оплату робіт за договором, договір страхування, суди відхилили, оскільки ці документи укладені добровільно позивачем з метою компенсації частини витрат на заміну вікон та опалення державою.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і зазначає, що судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2021 року в справі № 295/14945/18 (провадження № 61-23213св19), від 12 травня 2021 року в справі № 460/1496/14 (провадження № 61-1132св21), від 08 листопада 2021 року в справі № 456/1081/20 (провадження № 61-14280св21). Вказує, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права прийняв відзив та клопотання про виклик свідків під час розгляду справи по суті без належного обґрунтування неможливості їх подання у встановлений законом строк.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що:

- ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 ;

- 04 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір, згідно якого позивач після своєї смерті передає у власність відповідачу вказану квартиру. За згодою сторін, згідно пункту 11 спадкового договору на набувача (відповідача) покладено обов`язки:

1) допомагати відчужувачу в побуті, виконувати самостійно або організовувати виконання важких фізичних робіт, проведення поточного ремонту квартири;

2) забезпечувати відчужувача медикаментами, лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря, незалежно від вартості таких медикаментів, лікарських засобів;

3) після смерті відчужувача поховати його на кладовищі в м. Трускавець Львівської області;

- ліки, квитанції про купівлю яких надані позивачем, не мають відношення до призначень лікарів, які містяться в матеріалах справи, а незначна кількість тих, що придбані позивачем за призначенням лікаря, не свідчить про те, що відповідачу було відомо про потребу позивача в них та що він відмовився їх купувати;

- в судовому засіданні сторони не змогли розтлумачити поняття «допомагати в побуті» та «виконання важких фізичних робіт», які обумовлені спадковим договором як обов`язки відповідача.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Згідно з частиною першою статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року в справі № 456/1081/20 (провадження № 61-14280св21) зазначено, що аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадковий договір є нерозривно пов`язаний з його сторонами. ЦК України надає останнім право заявляти у суді вимоги про дострокове розірвання договору. Відчужувач має право заявляти позов про розірвання спадкового договору, якщо набувач не виконує або виконує неналежним чином покладені на нього обов`язки щодо здійснення дій майнового або немайнового характеру.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 345/3897/17 (провадження № 61-42285св18), зроблений висновок про те, що суди дійшли правильного висновку, що зобов`язання сторонами договору викладені так, що з них не випливає обов`язкове їх виконання особисто набувачем. Зміст зобов`язань має організаційний характер, зокрема, забезпечення прибирання не тотожно прибиранню особисто. Тому змістом зобов`язань набувача було забезпечення та організація надання послуг, які і надавались позивачці. Крім того, з актів цивільного законодавства та суті зобов`язань, визначених спадковими договорами, не випливає обов`язок набувача виконати зобов`язання особисто. Будь-яких доказів невиконання обов`язків, обумовлених спадковими договорами, позивачем не надано і не спростовано доводів відповідача про організацію надання необхідних послуг, які підтверджені показаннями свідків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом».

Здійснивши тлумачення умов спадкового договору та установивши, що ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту невиконання відповідачем розпоряджень відчужувача за спадковим договором, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, прийнявши відзив та клопотання про виклик свідків, не заслуговують на увагу, оскільки такі порушення не призвели до ухвалення неправильного рішення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчать про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 липня 2021 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук