Головуючий у І інстанції Кузнецов Д.В. Єдиний унікальний номер 264/1137/21
Номер провадження 22-ц/804/353/22
Доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Мальцевої Є .Є.,

Пономарьової О. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Масенков Сергій Олександрович на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, третя особа - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року позиваач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами до відповідачки ОСОБА_1 , посилаючись на те, що у 2019 році за рішенням суду з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частки від доходу. 08 червня 2019 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 від якого має дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки на теперішній час на його утриманні знаходяться дружина, яка перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, малолітня донька, та неповнолітня донька від першого шлюбу, розмір аліментів, які стягуються на утримання старшої дитини, є завищеним та ставить його у скрутне матеріальне становище. На підставі зазначеного просив зменшити розмір сплачуваних аліментів на дитину до 1/6 частки від заробітку.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, стягуваних з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 з ? частини на 1/6 частину з усіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням суду законної сили, до досягнення дитиною повноліття. Відкликано виконавчий лист, виданий раніше Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області, № 264/3636/19. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Масенков С. О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір аліментів може бути зменшений до 1/3 частки у разі стягнення аліментів на двох дітей, однак позивач мешкає спільно з другою дитиною та аліменти на її утримання не сплачує. Апелянт включив до апеляційної скарги заперечення на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2021 року та вказує, що суд порушив норми процесуального права відмовивши у задоволенні клопотання про застосування заходів процесуального примусу.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки його сімейний та майновий стан змінився у зв`язку з одруженням та народженням другої дитини, перебуванням дружини у декретній відпустці та звільненням з роботи, наявні підстави відповідно до ст. 192 СК України зменшити розмір аліментів.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Судом встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 28 грудня 2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого 08 червня 2019 року Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 та після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 », про що зроблено відповідний актовий запис № 346.(а.с. 8).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 18 листопада 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 10).

Відповідно до довідки з місця роботи третя особа ОСОБА_3 перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 січня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

ОСОБА_2 з 26 серпня 2021 року звільнено з посади старшого майстра виробничої дільниці у листопрокатному цеху-1700 ПрАТ «ММК ім. Ілліча» (а.с. 92) та з 01 вересня 2021 року він перебуває на обліку як безробітний (а.с. 91).

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судам роз`яснено, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183, 184 СК України.

Від указаного правового висновку Велика Палата Верховного Суду не відступала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №682/3112/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_2 як на зміну свого матеріального та сімейного стану посилався лише на одруження з ОСОБА_3 та народження другої дитини.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, оскільки позивач підставою зміни свого матеріального стану не зазначав своє звільнення з постійного місця роботи, яке відбулось вже під час розгляду справи судом, позовні вимоги в подальшому не уточнював, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв цю підставу в основу свого рішення.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ст. 180 СК України обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків.

Відповідно ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З аналізу ст. 192 СК України та наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не відноситься до переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання дитини (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

У постанові від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 Верховний Суду вказав, що факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі, без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

На наявність інших підстав для зменшення розміру аліментів позивач не вказував.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому ухвалене судом рішення необхідно скасувати.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, а відповідачка звільнена за законом від сплати судового збору за її подачу, з позивача у дохід держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 1 362 грн.

Що стосується заперечень апелянта на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2021 року про відмову у задоволенні заяви про застосування заходів процесуального примусу, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 93 ЦПК України передбачено порядок та підстави проведення письмового опитування учасників справи в якості свідків.

Згідно із ч. 1, 2 цієї статті учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

Аналіз вказаної процесуальної норми свідчить про те, що учасник справи має право ставити запитання іншому учаснику справи, як свідку, та вимагати письмової відповіді, проте можливість реалізувати таке право учасник справи має виключно у першій заяві по суті справи.

Види та зміст заяв по суті справи визначені у статті 174 ЦПК України, згідно частин 1, 2 якої при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

З матеріалів справи вбачається, що 21 квітня 2021 року судом першої інстанції у справі було ухвалене заочне рішення, яке за заявою представника відповідачки ухвалою суду від 26 серпня 2021 року було скасоване (а.с. 32-33, 66-68, 80-81).

Отже, першою заявою по суті, поданою представником відповідачки у межах даної справи, є відзив на позовну заяву в якому представником поставлені запитання позивачу про обставини, що мають значення для справи.

Частиною другою статті 93 ЦПК України встановлено обов`язок учасника справи надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті, якщо такі питання поставлені позивачем.

Оскільки у справі питання в порядку ст. 93 ЦПК України поставлені представником відповідачки, а позивач законом не зобов`язаний давати на них відповіді, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у застосуванні заходів процесуального примусу в зв`язку з такою відмовою позивача.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Масенков Сергій Олександрович - задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2021 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2022 року.

Судді В. М. Барков

Є. Є. Мальцева

О. М. Пономарьова