ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/793/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

за участі серкретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вказною позовною заявою.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзивах на апеляційну скаргу Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Дніпровський апеляційний суд вказували, що у спорах про відкшодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду, відповідачем може бути лише держава, а не суди ( судді) та інші органи, тому суд обгрунтовано відмовив у відкритті провадження за позовом ОСОБА_2 , оскільки така заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Негольшова С.М., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Дніпро) Девятко І.О., яка підтримала оскаржувану ухвалу суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Встановлено, що ОСОБА_2 подав до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю суду.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за цієї позовною заявою, суд вказував, що оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватись шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (суддів). Тому, оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про відшокдування шкоди, заподіяної бездіяльністю суду під час розгляду цивільної справи № 199/7017/20, у відкритті провадження слід відмовити на підставах п. 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

В скарзі ОСОБА_2 зазначає, що у поданій позовній заяві від 01.10.2021р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, він не заявляв жодних матеріально-правових вимог до національних судів України (Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду) щодо перевірки законності та обгрунтованості винесених ними судових рішень по цивільній справі № 199/7017/20, а так само не оскаржував здійснених ними судових процедур по цій справі та процесуальні дії цих судів та їх суддів, пов`язаних із розглядом вказаної справи. Предметом його позову, заявленого до держави України, є відшкодування моральної шкоди, завданої йому через делікт відповідачів (націоанльних органів держави України при здійсненні ними своїх офіційниї повноважень, якими є Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська, Дніпровський апеляційний суд), вчинений у зв`язку із недотриманням його прав, визначених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що виразилось в порушенні розумного строку розгляду цивільної справи № 199/7017/20.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Шиповича В.В. від 20 грудня 2021р. за результатами вирішення питання про визначення підсудності цієї справи апеляційний розгляд справи визначено Запорізькому апеляційному суду ( а.с. 36).

Перевіривши доводи скарги, колегія апеляційного суду вважає, що скарга є частково обгрунтованою.

Згідно з частиною одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями,

діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачамиу справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконним ипов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадовихосіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Отже, при ухваленні оскарженої ухвали суд першої інстанції правильно застосували пункт 1 частини другої статті 186 ЦПК України і обґрунтовано вирішив, що позовна заява ОСОБА_2 у частині вимог до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду про відшкодування шкоди не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Між тим, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбаченихстаттею 1176 ЦК України, зокрема, коли вони пред`явлені до держави України та стосуються шкоди, спричиненої тяганиноюу розгляді судової справи, а не процесуальних дій суду (судді), пов`язаних з її розглядом.

ОСОБА_2 визначив, крім судів, відповідачами також одночасно й державу України в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, а вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, спрямовані, зокрема, до цих відповідачів, обгрунтовував її спричиненням внаслідок порушенням його прав, визначених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, права на справделивий суд в частині розумного строку розгляду цивільної справи, яка стосувалась захисту його майнових прав.

Колегія вважає, що заявлений у такому суб`єктному складі учасників та із таким предметом і за такими підставами позов підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому у цій частині суд безпідставно відмовив у відкритті провадження у

справі відповідно до п. 1 ч. 1 статті 186 ЦПК України.

Вказане також базується на правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019р. у справі № 454/3208/16-ц ( провадження № 14-500 цс 19), яку наведено місцевим судом у своїй ухвалі, але не звернуто уваги на те, що в ній обговорювались лише вимоги, заявлені до судів, в той час як в іншій частині позовних вимог, заявлених до держави України в особі Державної казначейської служби України, провадження у справі було відкрито та цей процесуальний документ не був предметом касаційного перегляду.

На користь зазначену свідчить також те, що у Висновку N 3(2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Зважаючи на зазначене, колегія визнає апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково обгрунтованою, тому відповідно до приписів п.п 3, 4 ч. 1 с татті 379 ЦПК України скасовує окаржувану ухвалу в часині відмови у відкритті провадження за його вимогами до Держави України в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області із переданням питання в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження за позовними вимогами ОСОБА_2 скасувати в частині вимог позивача до Держави України в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та питання в цій частині передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В іншій частині оскаржувану ухалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.