Провадження № 2/752/2750/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді :Машкевич К.В.

при секретарі : Гненик К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти з реєстраційного обліку в його квартирі.

Посилається в позові на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 травня 2015 року та витягом про реєстрацію в спадковому майні від 28 травня 2015 року.

В даній квартирі зареєстровано три особи, а саме позивач, дружина позивача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 .

Зазначає, що оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються.

Крім того, він є пенсіонером та інвалідом I групи, оскільки в минулому році йому було відмовлено у наданні субсидії, що призвело до порушення його прав.

Відповідач за вказаною адресою не проживає понад рік, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі немає та не цікавиться квартирою, оскільки переїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачем та членами його сім`ї до відповідача не чинилися.

Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном та позбавляє можливості отримати субсидію.

Враховуючи викладене, вважає, що відповідач є такою, що втратила право користування квартирою, а тому просить задовольнити позов.

Ухвалою судді від 22 червня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Розпорядженням керівника апарату суду від 03.11.2021 року №1654 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із відпусткою судді Кирильчук І.А. тривалістю 126 календарних днів, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 04.11.2021 року, вказана справа розподілена судді Машкевич К.В.

Ухвалою судді від 08 листопада 2021 року в позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 29 листопада 2021 року справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

На адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, який направлявся відповідачу ( а.с.61).

У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватнійвласності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 травня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.16), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 травня 2015 року № 38267998 (а.с.17).

Згідно з витягу Реєстру територіальної громади м. Києва від 18 листопада 2021 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_3 (дружина позивача) (а.с. 52).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач), відповідно до свідоцтва про зміну імені від 07 травня 2014 року серії НОМЕР_1 змінила прізвище та ім`я на ОСОБА_5 .

Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти з реєстраційного обліку в його квартирі, оскільки остання не проживає в спірній квартирі понад один рік.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріально права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яким власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєї власності. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру позивачем набуто правомірно, його право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Отже, на думку суду, позивач, який в установленому законом порядку є власником квартири АДРЕСА_1 , має право вимагати усунення перешкод у користуванні нею, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом про непроживання від 16 червня 2021 року, підписаним представниками житлового будинку АДРЕСА_2 з квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та з квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 , засвідчений Начальником ЖЕД - 103 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» В. Бревус (а.с. 34) та Актом про непроживання від 17 листопада 2021 року, підписаним представниками житлового будинку АДРЕСА_2 з квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та з квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_8 , засвідчений Начальником ЖЕД - 103 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» В. Бревус (а.с. 51).

Таким чином, відповідач будучи зареєстрованою в квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря житла, членів його сім`ї.

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення.

Це підтверджується і правовою позицією Верховного суду України у справі №6-709цс16, в якій зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимоги позивача щодо примусового зняття з реєстрації відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із вказаних вимог.

Виходячи з цього та із задоволення вимог позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст.9, 64, 65, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 328, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, , 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 / такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич