КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 758/1791/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2697/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Якимець О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

02 лютого 2022 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Ящук Т.І.,Рейнарт І.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник Олена Олександрівна про визнання правочину недійсним в частині покупця, переведення прав і обов`язків покупця,-

В С ТА Н О В И В :

У лютому 2021 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що 23.10.1993 ОСОБА_4 було складено заповіт, яким належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 заповіла позивачці, яка після смерті спадкодавця отримала свідоцтво про право власності за заповітом на вказану квартиру.

07.04.2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

31.08.2013 вказана квартира була продана позивачкою ОСОБА_5 за 541 068 грн. Оскільки, після вчинення вказаного правочину позивачка була знята з реєстрації, то за домовленістю з відповідачем, придбана 24.09.2013 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була оформлена на ОСОБА_3 , хоч придбана за кошти, отриманні від попереднього правочину.

Зазаначає, що відповідач на момент купівлі вказаної квартири, жодних заощаджень не мав та належне йому майно не відчужував.

Вважає, що оскільки відповідач є лише формальний власник вказаної квартири, наявні підстави для визнання договору купівлі - продажу недійсним в частині покупця.

У зв`язку із викладеним, просила визнати недійсним в частині покупця, укладений 24.09.2013 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , перевівши право покупця за цим договором на позивача та зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.О. внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за вказаним договором.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що між продажем квартири АДРЕСА_3 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом та купівлею квартири АДРЕСА_4 , яка за домовленістю позивача та відповідача була оформлена на ОСОБА_3 , пройшло менше місяця та ціна за яку придбана квартира АДРЕСА_5 повністю співпадає з отриманими коштами після продажу квартири АДРЕСА_6 , що підтверджує факт, що саме за ці кошти була придбана нова квартира.

Вважає, що суд першої інстанції також не звернув увагу, що будь-яких заощаджень відповідач не мав для придбання вказаної квартири, жодного належного йому на праві власності майна не відчужував.

Зазначила, що саме позивач виконала обов`язки покупця, і вона же скористалася вказаними правами: домовилася з продавцем про істотні умови договору купівлі-продажу майна, сплатила за власні кошти її покупну ціну, придбала майно для себе та своєї сім`ї, а ОСОБА_3 , на її думку, вдає з себе покупця, будучи лише формально вписаним в даний договір.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.04.1998 державним нотаріусом 5-ї Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., за реєстром № 2с-344, зареєстрованого 10.06.1998 в Бюро технічної інвентаризації м. Києва, позивачем набуто у спадщину після смерті ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 між позивачем та відповідачем 07.04.2006 укладено шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В., квартира за адресою: АДРЕСА_1 позивачем продана ОСОБА_5 за 559 510 грн., які згідно п. 2.1 вказаного договору повністю сплачені покупцем до його підписання.

Згідно договору купівлі-продажу від 24.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.О., зареєстрованого в реєстрі за №2433, відповідач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_6 за 541 086 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо виконання саме нею обов`язків покупця за Договором в частині передачі коштів за купівлю квартири, а факт відчуження позивачкою 31.08.2013 квартири за адресою: АДРЕСА_1 сам по собі не доводить подальше придбання нею спірної квартири за особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно до пункту 4.2 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Особа, яка вважає себе власником цього майна має в суді довести правові підстави недійсності такого правочину в частині покупця та надати належні докази придбання майна за її особисті кошти.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19).

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Аналіз чинного цивільного законодавства свідчить про те, що переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу нерухомого майна можливо або в порядку та на підставі ст.362 ЦК України (переважне право купівлі частки майна у праві спільної часткової власності ), яка не поширюється на спірні правовідносини або у разі визнання договору недійсним в частині прав та обов`язків покупця.

Згідно договору купівлі-продажу від 24.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.О., зареєстрованого в реєстрі за №2433, відповідач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_6 вартістю 541 068 грн.

У відповідності до п. 2.1 Договору ціна нерухомого майна сплачується покупцем шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на рахунок продавця, а укладенням та підписанням цього Договору його сторони підтвердили відсутність претензій майнового характеру.

Право власності на нерухоме майно, що є предметом цього Договору виникає у покупця з моменту державної реєстрації у Державного реєстратора прав на нерухоме майно (п. 4.1 Договору).

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Як вбачається з п. 1.7 Договору сторони підтвердили, що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, а дружиною покупця, тобто позивачкою надано згоду на укладення цього договору, справжність підпису якої засвідчено нотаріусом.

Посилання скаржника вапеляційній скарзіпро те, що квартираАДРЕСА_4 , була за домовленістю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оформлена на відповідача, не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-78 ЦПК України, оскільки доказів погодження такої домовленості між сторонами суду не надано, приміток або заперечень в оспорюваному договорі купівлі - продажу квартири від 24.09.2013 року від імені ОСОБА_2 відсутні, натомість відповідно до п. 1.7 вказаного договору міститься заява позивача, щодо надання згоди на укладення цього Договору ОСОБА_3 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2013 року, покупцем був ОСОБА_3 , під час укладення договору покупець та продавець діяли добровільно і перебували при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючі значення свої дій, попередньо були ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Продаж квартири було здійснено за 541 068 грн., які сплачуються в повному обсязі покупцем ( ОСОБА_3 ) продавцю (ОСОБА_6 ) шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на рахунок продавця (п. 2.1.Договору купівлі продажу квартири від 24.09.2013 року), проте, будь - яких належних доказів, що кошти були перераховані з рахунку ОСОБА_2 , суду не надано.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належну оцінку письмовим доказам, які підтвердили те, що спірна квартира придбана за грошові кошти позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки Договором купівлі продажу іншого майна належного позивачу не може підтверджуватися факт того, що кошти в розмірі 541 068 грн., які були сплачені при придбанні спірного майна, належали саме ОСОБА_2 .

Встановивши, що позивачем не доведено ті обставини, на які ввонапосилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що відповідач був формальним покупцем, тобто набувачем майнових прав за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання його частково недійсним та переведення за позивачем прав і обов`язків покупця.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не прийняв до уваги доходи відповідачане заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 03 лютого 2022 року

Головуючий

Судді