Постанова

Іменем України

10 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 442/56/20

провадження № 61-14748св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Москалик Леся Петрівна, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Москалик Л. П., ОСОБА_3 .

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Пояснила, що 30 жовтня 2017 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Москалик Л. П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено у зв`язку з неподанням доказів своєчасного прийняття спадщини.

Позивачка вказує, що встановлений законом строк для прийняття спадщини було пропущено нею з поважних причин, оскільки на час відкриття спадщини вона знаходилася за межами України, а саме - в Республіці Італія, де перебувала у трудових відносинах, а в період з січня по липень 2017 року перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв`язку з гострим інфекційно-запальним процесом правої очної ямки, який загрожував повною втратою зору. Відтак стверджує, що вона не мала об`єктивної можливості своєчасно подати заяву про прийняття спадщини.

Позивачка повідомила, що незадовго до смерті матері (у жовтні 2016 року) вона перенесла оперативне втручання, пов`язане із видаленням правого очного яблука і встановленням очного протезу. Отримавши звістку про смерть матері, незважаючи на застереження лікарів, вона негайно вирушила в Україну, де за свій рахунок сплатила всі витрати на поховання.

Під час похорону вона застудилася, у зв`язку із чим з 25 грудня 2016 року по 08 січня 2017 року перебувала на амбулаторному лікуванні у КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» з діагнозом «Грип. Гострий бронхіт». В подальшому за станом здоров`я вона вимушена була повернутися до Італії, де була повторно прооперована.

Подальший процес лікування складався із кількох послідовних етапів і займав значний проміжок часу, вимагаючи постійного перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

Враховуючи зазначене, своєчасно прийняти спадщину після смерті матері вона не мала об`єктивної можливості.

З урахуванням викладених обставин ОСОБА_1 просила суд визначити для неї додатковий строк у три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Нагуєвичі Дрогобицького району Львівської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено для ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Нагуєвичі Дрогобицького району Львівської області, тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з поважності причин пропуску спадкоємцем ОСОБА_1 строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі, які перешкодили ОСОБА_1 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що у вищезазначений період у позивачки були наявні поважні причини (суб`єктивні, непереробні, істотні труднощі) для не вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

28 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року у вказаній цивільній справі.

У касаційній скарзі заявник просить суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

27 вересня 2021 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд касаційну скаргу позивача відхилити, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

21 вересня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2017 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на ім`я приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л. П. надійшла заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

30 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л. П. заведено спадкову справу № 199/2017.

Листом від 13 листопада 2017 року приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л. П. повідомила заявника про необхідність надання доказів своєчасного прийняття спадщини та про відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, і рекомендувала звернутися до суду з приводу оформлення спадкових прав.

Син спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_2 21 січня 2020 року звернувся до Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

21 січня 2020 року Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора направила заяву ОСОБА_2 та документи приватному нотаріусу Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л. П. для приєднання до спадкової справи № 199/2017.

Як на доказ про неможливість своєчасного подання заяви про прийняття спадщини через погіршення стану здоров`я після смерті матері, тривалість її лікування, його періодичність, ОСОБА_1 надала суду довідки від 23 березня 2017 року, від 25 травня 2017 року, від 29 серпня 2019 року, які видані лікувальними закладами Республіки Італія, про її перебування протягом січня-липня 2017 року на лікуванні (стаціонарному та амбулаторному), проходження нею курсу реабілітації.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на перебування її за межами України, а також тривалу хворобу.

Відмовляючи у задоволенні позову про надання позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявністьоб`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку про прийняття спадщини.

Так, долучені до матеріалів справи довідки не містять інформації про те, що позивачка протягом січня-липня 2017 року безперервно перебувала на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 не була позбавлена можливості надіслати відповідному нотаріусу засобами поштового зв`язку заяву про прийняття спадщини, засвідчену консулом у відповідності до Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

Крім того, суд вірно прийняв до уваги, що з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивачка звернулася лише у січні 2020 року, тобто більше ніж через три роки з моменту смерті спадкодавця.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов