Єдиний унікальний номер 227/2165/21
Номер провадження 22-ц/804/305/22

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача Мальованого Ю.М.

суддів Канурної О.Д., Тимченко О.О.,

секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 227/2165/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року (суддя першої інстанції Здоровиця О.В.),-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача та просила стягнути з останнього неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 271446 грн. 70 коп. (143537 грн.60 коп. + 127909 грн.10 коп.).

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що сторони мають трьох неповнолітніх дітей. За рішенням суду від 02.03.2012 року відповідач зобов`язаний з 26.01.2012 року сплачувати на користь позивачки аліменти в розмірі 1200.00 грн. на місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, за рішенням суду від 14.06.2016 року відповідач зобов`язаний з 29.02.2016 року сплачувати на користь позивачки аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте свої зобов`язання за вказаними рішеннями відповідач не виконує, у зв`язку з чим має заборгованість зі сплати аліментів по першому виконавчому листу за період з 26.01.2012 року по 01.04.2021 року в розмірі 143 537 грн. 60 коп., по другому виконавчому листу за період з 29.02.2016 року по 01.04.2021 року в розмірі 127 909 грн. 10 коп.

Посилаючись на ст.196 СК України позивачка вважає, що у неї виникло право на стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За розрахунком позивачки розмір неустойки за аліментними зобов`язаннями по рішенню суду від 14.06.2016 року за період з 29.02.2016 року по 01.04.2021 року складає 1 106 350 грн. 57 коп., а по рішенню суду від 02.03.2012 року за період з 26.01.2012 року по 01.04.2021 року розмір неустойки становить 2 327 394 грн. 76 коп. З урахуванням приписів ст. 196 СК України, а також того, що сума пені перевищує 100% заборгованості по аліментах просила стягнути пеню:

по рішенню суду від 14.06.2016 року за період з 29.02.2016 року по 01.04.2021 року в розмірі 127 909 грн. 10 коп., по рішенню суду від 02.03.2012 року за період з 26.01.2012 року по 01.04.2021 року у розмірі 143 537 грн. 60 коп.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з 26.01.2012 року по 01.04.2021 року у розмірі 143 537 грн. 60 коп., а також неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 за період з 29.02.2016 року по 01.04.2021 року розмірі 127 909 грн.10 коп. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2714 грн. 47 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким прийняти нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та яке не відповідає фактичним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарг відповідач вказав, що для застосування відповідальності у вигляді стягнення пені по заборгованості зі сплати аліментів у наявності мають бути винні дії особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти. З часу, за який нарахована заборгованість, тобто у період з 2012 року по 2020 рік, відповідач проживав однією сім`єю з позивачкою, вони вели спільне господарство, у цей період у них народилася дитина. Ніяких звернень позивачки до виконавчої служби за стягненням аліментів або заборгованості по аліментам не здійснювалося. У 2016 2017 роках відповідач працював у ТОВ «Комстрой-2014», а з 2019 року став працювати на ТОВ «Добропільське АТП». Позивачка знала про місце його роботи, але до виконавчої служби за стягненням аліментів по виконавчим листам не зверталась. Судом не надано правової оцінки тій обставині, що у розрахунку не зазначено суми стягнення аліментів за час перебування виконавчих листів у Олександрівському відділенні ДВС. Замість цього 05.06.2020 року Добропільским міськрайонним судом виданий новий виконавчий лист у справі 227/819/16-ц, тоді як виконавчий лист можливо знаходиться на виконанні у Олександрівському відділенні ДВС та по ньому також нараховується заборгованість.

Апелянт вважає, що розрахунки заборгованості, додані до позову, не можуть бути належними доказами у справі, оскільки нарахування заборгованості відбулося поверхнево виконавець, будучі обізнаним про працевлаштування відповідача на ТОВ «Добропільське АТП», не врахував його фактичний заробіток, зазначивши лише про можливість здійснення перерахунку після надходження довідки з даного підприємства про доходи відповідача, але цей перерахунок так і не було зроблено. Вважає, що до суду було подано неактуальні дані по заборгованості. До апеляційної скарги ОСОБА_2 долучив довідку від 25 листопада 2021 року № 172, згідно якої він дійсно працював у ТОВ «Добропільське АТП» з 07.02.2019 року по 28.07.2020 року на посаді заступника директора з перевезень пасажирів з зазначенням щомісячного заробітку (а.с. 75), та у скарзі зазначив, що при ухваленні рішення суд ігнорував ці обставини, не дослідив їх у повному обсязі, взяв до уваги розрахунок заборгованості, яким враховано середній заробіток по регіону. У своєму рішенні суд послався на свідчення позивачки, яка пояснювала, що відповідач працює неофіційно, але не дослідив цю обставину, тоді як відповідач працював офіційно. У виконавчих листах, що знаходилися у Олександрівському відділенні ДВС, мають бути зазначені суми аліментів, утриманих за той період, але ці виконавчі листи нібито втрачені і замість них видані нові. Суд першої інстанції також не встановив цих обставин, що призвело до винесення необґрунтованого рішення.

Позивачка ОСОБА_1 процесуальним правом на подання письмового відзиву не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 08 лютого 2022 року, надіслана апеляційним судом на адресу позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 повернулися на адресу апеляційного суду з відміткою від 26 січня 2022 року та 27 січня 2022 року відповідно «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 93,94), що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Про причини неявки у судове засідання 08 лютого 2022 року учасники справи не повідомили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 слід відмовити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02.03.2012 року (справа № 2/514/369/12) з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1200 грн. щомісячно, починаючи з 26 січня 2012 року на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 до досягнення старшою донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку .

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14.06.2016 року (справа № 227/819/16-ц) з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 стягнуто алі¬мен¬ти на ут¬ри¬ман¬ня не¬пов¬но¬літ¬ньої донь¬ки Сит¬ник Зла-ти Сер¬гі¬їв¬ни, 13 черв¬ня 2015 ро¬ку на¬ро¬джен¬ня у роз¬мі¬рі 1/4 час¬ти¬ни всіх ви¬дів за¬ро¬біт¬ку (до¬хо¬ду) від¬по¬ві¬да¬ча, але не мен¬ше 30 % від¬сот¬ків про¬жит¬ко¬во¬го мі¬ні¬му¬му для ди¬ти¬ни від¬по¬від¬но¬го ві¬ку що-мі¬сяч¬но, по¬чи¬наю¬чи з 29 лю¬то¬го 2016 ро¬ку і до до¬сяг¬нен¬ня нею пов¬но¬літ¬тя.

Вказані рішення суду у встановленому законом порядку набрали законної сили, на їх виконання видані виконавчі листи, копії яких залучені до матеріалів справи (а.с.8-9).

За відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що в провадженні Добропільського ВДВС у Покровському районі Донецької області Східного МУ МЮ (м. Харків) з 12.06.2020 року на примусовому виконанні перебуває два виконавчих провадження: № 62317951, № 62317598 (стягувач ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 ).

Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 62317951 підтверджується, що станом на 01.04.2021 року заборгованість по аліментам за період з 29.02.2016 року становить 127 909 грн.10 коп., яка утворилася у період з 29.02.2016 року по 01.04.2021 року. (а.с.10-11).

Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 62317598 підтверджується, що станом на 01.04.2021 року заборгованість по аліментам за період з 26.01.2012 року становить 143 537 грн.60 коп. (а.с.12-14).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача зазначав, що відповідач є обізнаним з вказаними розрахунками заборгованості по аліментним зобов`язанням, проте він з ними не згоден. Разом з тим будь-якого іншого розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем після 01.04.2021 року відповідач суду не надав, а пред`явлені розрахунки державного виконавця заборгованості по аліментам ОСОБА_2 у судовому порядку не оскаржував.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей (а. с.5-7).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 51 Конституції України, ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ч. 3 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (надалі СК).

Відповідно до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна немає договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини 1 та 2 ст. 614 ЦК України).

Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Згідно із роз`ясненнями викладеними у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Згідно ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За змістом ч. 3 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця (ч. 4 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з ч.13 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Форма довідки встановлюється Міністерством юстиції України.

Згідно п. 6 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених ч. 4 ст. 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

За змістом пункту 3 розділу XVI цієї Інструкції у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Аналогічну норму містить ч. 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" - спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не оскаржував в межах виконавчого провадження розмір заборгованості зі сплати аліментів, визначений державним виконавцем.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що відповідач, зобов`язаний по судовим рішенням сплачувати стягнуті з нього аліменти, не виконував належним чином покладені на нього зобов`язання, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до ОСОБА_2 відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів підтверджено розрахунком старшого державного виконавця Добропільського ВДВС у Покровському районі Донецької області Східного МУ МЮ (м. Харків), який відповідачем не спростовано.

ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що він оспорював розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також не довів підстав для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам та неустойки (пені).

Посилання ОСОБА_2 на проведення розрахунку заборгованості без урахування стягнутих з нього аліментів за час перебування виконавчого листа у Олександрівському відділені ДВС, а також його фактичного заробітку під час роботи в ТОВ "Добропільське АТП" не можуть бути прийняті до уваги, оскільки розрахунок державного виконавця таких перерахувань коштів не містить, розрахунок заборгованості та дії державного виконавця щодо його складання відповідач не оспорював, доказів перерахування коштів саме в рахунок погашення заборгованості за аліментним зобов`язанням суду не надав. Крім того, правильність розрахунків державного виконавця не є предметом позову у цій справі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, фактично зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді