ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/408/22 Справа № 203/3390/20 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2020 року до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 15.03.2021 року, посилався на те, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який згодом був розірваний за рішенням суду. Вони є батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідно до судового наказу по справі № 203/3718/19, виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 28.11.2019 року, відповідач сплачує на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як зазначила позивач, дитина відвідує двічі на тиждень курси раннього розвитку в Центрі розвитку «Вершина», щомісячна плата за які складає 1800 грн на місяць, та позивач сплачує їх одноособово. Тому, з урахуванням того, що дитина буде відвідувати такі курси до вступу до дитячого садка, то вона вважає, що половину вартості курсів у розмірі 6300,00 грн. слід стягнути з відповідача. Крім того, позивач займається вихованням та розвитком доньки, піклується про стан її здоров`я, виконує всі вказівки лікарів, дотримується плану вакцинації, що підтверджується консультативними висновками спеціалістів та декларацією, укладеною з сімейним лікарем в інтересах доньки. Сам відповідач жодного разу не цікавився здоров`ям та розвитком доньки, лише принижував її честь та гідність. Позивач витратила на вакцинацію доньки 12567,00 грн, половина з яких 6283,50 грн підлягає стягненню з відповідача. При цьому позивач планує ще витратити на вакцинацію доньки 9850,00 грн, половина з яких, 4925,00 грн підлягає стягненню з відповідача. Також позивач зазначила, що дитині потрібно щорічне оздоровлення (відпочинок) на морі, половина вартості якого теж повинна бути стягнута з відповідача, а саме у розмірі 7000,00 грн щорічно до досягнення дитиною повноліття. Позивач вважає, що додаткові витрати, заявлені нею до стягнення, є такими, що фактично понесені та є передбачуваними.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - відмовлено.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року клопотання представника відповідача адвоката Чабаненко В.Т. про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5448,00 грн (п`ять тисяч чотириста сорок вісім гривень 00 копійок).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2021 року по справі № 203/3390/20, яким відмовлено в повному обсязі ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат та додаткове рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.10.2021 року по справі №203/3390/20 про стягнення витрат на правову допомогу - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 половину витрачених грошових коштів в сумі 6283,50 грн на проведення вакцинації доньки та відвідування лікарів; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , половину грошових коштів в сумі 4925,00 грн на майбутнє проведення вакцинації доньки та відвідування лікарів; стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , а саме на оздоровлення-відпочинок на морі в розмірі 7000 грн щорічно, починаючи стягнення з 2021 року до досягнення донькою повноліття; стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , а саме: відвідування курсів раннього розвитку в Центрі розвитку «Вершина» за період з 29.01.2021 року по 29.08.2021 року у розмірі 6300,00 грн. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_1 понесених судових витрат у розмірі 5448,00 грн., та додані акти № 1 та № 2 приймання передачі виконаних робіт, де зазначено, що це аванс за вихід адвоката у судові засідання 08.07.2021 року та 28.09.2021 року з однаковою віртістю - 2724,0 грн. за кожне засідання.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року, від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2015 року між сторонами ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1692; прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_4 , дружини ОСОБА_5 ; місце державної реєстрації: Красногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, дата видачі 16.10.2015 року. Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 16.10.2015 року (а.с.9, 69 Том І).

Сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 26.04.2019 року та копією свідоцтва про народження (повторно) серії НОМЕР_5 від 02.05.2019 року, рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 26.03.2019 року «Про реєстрацію народження дитини» № 134 (а.с.10, 70, 74 Том І).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2020 року, справа №203/307/20, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було вирішено задовольнити позов та розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16.10.2015 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 692. Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 23.07.2020 року (а.с.13-14, 95-96 Том І).

З відповідача на користь позивача стягуються аліменти з примусового виконання судового наказу № 203/3718/19, виданого 28.11.2019 року, Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи стягнення з 18 жовтня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Це підтверджується копіями судового наказу від 05.11.2019 року, справа № 203/3718/19, постановами державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 05.12.2019 року, ВП № 60790710, та про прийняття виконавчого провадження від 07.01.2020 року, ВП № 60790710 (а.с.11, 90-92 Том І).

На підтвердження факту виконання своїх обов`язків щодо сплати аліментів з примусового виконання судового наказу, ВП № 60790710, відповідач надав суду копії звіту про здійснення відрахування та виплати від 11.11.2020 року № 565 за період січень 2020 року по жовтень 2020 року, звіти про здійснені відрахування та виплати від 28.09.2021 року № 283 за період з січня 2020 року по грудень 2020 року, № 287 за період з січня 2021 року по серпень 2021 року (а.с.93-95, 184 Том І).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2020 року, справа № 203/3719/19, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, було відмовлено у задоволенні позову. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили станом на 07.08.2020 року (а.с.93-94 Том І).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2020 року, справа № 205/4046/19, був частково задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Чечелівської районної у м. Дніпрі ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та встановлення графіку побачень з дитиною.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2020 року, справа № 203/663/20, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог виконавчий комітет Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини, було задоволено позов та визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки м. Дніпро, разом з матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 ), яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 . Вказане рішення суду оскаржувалось та за результатами апеляційного перегляду за постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року набрало законної сили станом на 21.07.2021 року. На виконання рішення суду були видані виконавчі листи, які за заявами про примусове виконання рішення від 06.11.2020 року були передані до ДВС (а.с.100-101, 171-183 Том І).

Відповідач на підтвердження факту перебування з позивачем у судових провадженнях надав суду першої інстанції копії: ухвал від 12.08.2020 року, 31.08.2020 року, 02.11.2020 року по справі № 201/7661/20, ухвали від 16.03.2020 року, справа № 205/1207/20, відзив на позовну заяву по справі № 205/1207/20 та додані до нього документи (а.с.102-170, 185-196 Том І).

На підтвердження факту проведення дитині вакцинації на платній основі та необхідності проведення майбутньої вакцинації позивач надала суду першої інстанції копії консультативних висновків лікаря, медичних довідок та товарних чеків (а.с.15-32 Том І).

На підтвердження заявленої до стягнення суми додаткових витрат на дитину для проведення відпочинку (оздоровлення) на майбутнє позивач надала суду першої інстанції копію роздруківки з сайту щодо вартості перебування у дитячих таборах у віці з 7 до 16 років (а.с.33 Том І).

На виконання ухвали суду першої інстанції від 18.01.2021 року Комунальний заклад освіти «Навчально-виховного комплексу № 148» спеціалізована школа-дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Планета щастя» Дніпровської міської ради надав суду інформацію про те, що дитина ОСОБА_3 не є вихованкою навчального закладу (а.с.239 Том І, а.с.9 Том ІІ).

За відомостями з довідки від 12.02.2021 року за вих. № 01/1202, донька ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує курси раннього розвитку в Центрі розвитку «Вершина» з 29.01.2021 року; щомісячна оплата у розмірі 1800,00 грн, які сплачує ОСОБА_1 (а.с.10 Том ІІ).

Відповідно до положень статті 9 Конституції України, статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей.

Відповідно до принципу 2 та принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до частини 10 статті 7 СК України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких наведений у статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила позов (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року, справа № 201/15248/16-ц, провадження № 61-4862св18).

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на інструменти, призначені для розвитку здібностей дитини, або документи, що підтверджують необхідність здійснення додаткових витрат на лікування дитини.

Вищезазначені висновки узгоджуються й з положеннями пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у пункті 18 якої зазначено, що передбачені статтею 185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналіз викладених вище норм та судової практики вказує, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються і додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти інфекційних хвороб, включених до календаря щеплень, та профілактичні щеплення за епідемічними показаннями проводяться для громадян безоплатно за рахунок коштів місцевих бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Аналіз викладених вище норм вказує, що у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно, а профілактичні щеплення є обов`язковими для громадян та включаються до календаря щеплень.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не було доведено того факту, що придбання нею вакцин для щеплень дитини та її вакцинація у приватному медичному закладі Медичному центрі «Дейлі Медікал» без погодження з батьком дитини були викликані особливими обставинами, як і не було доведено необхідності стягнення додаткових витрат на майбутню вакцинацію дитини. Також позивач не довела того, що її витрати на проведення вакцинації дитини, що не пов`язана з обов`язковими профілактичними щепленнями, є додатковими витратами. Адже в матеріалах справи відсутні докази того, що такі щеплення для дитини пов`язані з лікуванням або будь-якими іншими особливими обставинами розвитку дитини.

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на оздоровлення (відпочинок) на морі у розмірі 7000 грн. щорічно суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що такі позовні вимоги є необґрунтованими та розмір витрат, заявлений до стягнення, не підтверджений будь-якими належними та допустимими доказами. При цьому надану позивачем роздруківку сторінки веб-сайту із зазначенням вартості відпочинку в різних дитячих таборах, бо доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно врахував те, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед, проте розмір додаткових витрат заявлений до стягнення має бути передбачуваним або понесеним фактично, а не приблизно визначеним, з огляду на подібну вартість відпочинку у дитячих таборах.

Тому, аналізуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі витрати позивача не вважаються додатковими витратами на дитину.

Крім того, колегія суддів звертає уваги те, що у ході судового розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що сторони не узгоджували між собою необхідність проведення вакцинації дитини саме у тому медичному закладі, до якого звернулась позивач, та саме тими типами вакцин, щеплення якими були зроблені дитині.

Суд зазначає, що оскільки тягар доказування у спорі про стягнення додаткових витрат покладений на позивача, то заявляючи такі позовні вимоги, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати належні, допустимі докази на їх підтвердження. Додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Натомість придбання вакцин та необхідність майбутнього щеплення дитини не можна віднести до додаткових витрат у розумінні положень статті 185 СК України. При цьому сторонами не заперечується той факт, що відповідач вчасно і без зволікань сплачує аліментні платежі та це підтверджується матеріалами справи.

Вирішуючи по суті спір між сторонами, суд першої інстанції виходить з того, що у статті 181 СК України визначена необхідність саме у домовленості між батьками про додаткові витрати на дитину. Виховання дітей передбачає спільне забезпечення батьками їх інтересів та розвитку, одночасно батьки між собою повинні обумовлювати та узгоджувати не обов`язкові та відворотні витрати, а також обговорювати та погоджувати додаткові витрати, які не викликані особливими обставинами і можуть в майбутньому призвести до виникнення спору. В іншому випадку такий тягар витрат може залишитися понесеним тим з батьків, хто самостійно прийняв таке рішення і не довів, що ці витрати викликані особливими обставинами та можуть бути відшкодовані згідно із законом іншим з батьків.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, заявлені до стягнення позивачем витрати не є додатковими в розумінні статті 185 СК України, оскільки не викликані особливими обставинами, не узгоджувались за домовленістю між батьками, не доведені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Посилання апелянта, що придбання нею вакцини для щеплення дитини та її вакцинація у приватному медичному закладі без погодження з батьком дитини були викликані особливими обставинами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що такі щеплення для дитини пов`язані з її лікуванням або будь-якими іншими особливими обставинами розвитку дитини, а тому такі витрати позивача не вважаються додатковими витратами на дитину.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги роздруківку сторінки веб-сайту із зазначенням вартості відпочинку в різних дитячих таборах та незаконно відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на оздоровлення (відпочинок) дитини на морі, колегія суддів ставиться критично, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед, проте розмір додаткових витрат заявлений до стягнення має бути передбачуваним або понесеним фактично, а не приблизно визначеним, з огляду на подібну вартість відпочинку у дитячих таборах.

Що стосується оскарження додаткового рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року, колегія суддів, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин 1 - 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до наданих представником відповідача письмових доказів суду першої інстанції на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, відповідачу були надані адвокатські послуги адвокатом Адвокатського об`єднання «Лекс Експерт» в особі голови об`єднання Чабаненко Валерії Тарасівни за договором про надання правової допомоги № 243 від 13.04.2021 року. На підтвердження заявленої до відшкодування суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5448,00 грн. представник відповідача та відповідач надали суду копії квитанцій про сплату судових витрат на правову допомогу, актів приймання-передачі виконаних робіт, де зазначені зміст наданих послуг та тарифи адвоката, а саме: аванс за вихід адвоката у судове засідання 08.07.2021 року та 28.09.2021 року у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська, справа № 203/3390/20, по 2724,00 грн, відповідно.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа № 815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа № 922/1163/18).

З урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд бере до уваги вказані правові висновки Верховного Суду.

Задовольняючи клопотання про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що з огляду на встановлені обставини справи, докази, надані представником відповідача на підтвердження понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення клопотання представника відповідача про ухвалення додаткового рішення та відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5448,00 грн, з урахуванням критеріїв співмірності, розумності та пропорційності.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова