Провадження № 2/161/386/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря судових засідань - Самсонюк Ю.Л.,

представника позивача - Ліпкевича І.В.,

представника відповідача - Кузіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2021 адвокат Ліпкевич І.В. в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з вказаним позовом. Первинно просив суд припинити повністю правовідношення за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26 жовтня 2015 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», визнати незаконними дії банку щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів (кредитного ліміту), коштів у якості комісії та коштів в якості знижок за вищевказаним кредитним договором. Окрім того просив зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити списання коштів з платіжних карток ОСОБА_2 , спрямованих на погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором та стягнути з банку на користь позивача 2 102,27 грн. безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості за даним кредитом, 5 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 26.10.2015 укладено кредитний договір №SAMDNWFC3. Окрім вказаного договору будь-яких інших документів, зокрема про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивачем не підписувалось, у самій заяві відсутня інформація про розміри відсоткової ставки, комісій, штрафні санкції та інші умови, що характерні для кредитного договору. Факт підписання Умов та правил надання банківських послуг позивачем не визнається, а тому, на переконання представника позивача, вказані умови та правила не можна розцінювати як частину кредитного договору. Зважаючи на це, вважає, що у позивача виникло зобов`язання перед відповідачем виключно щодо сплати заборгованості за тілом кредиту. Вказує, що станом на 27.09.2019 заборгованість по кредитному договору у позивача складала 0,00 грн., за період з 27.09.2019 по 14.06.2021 позивачем отримано 41 248,60 грн. кредитних коштів, які були погашені вчасно, а з рахунку позивача списано в рахунок погашення 43 350,87 грн., що перевищує суму заборгованості на 2 102.27 грн.

Вказано, що у зв`язку із тим, що позивачем виконано у повному обсязі взяті на себе зобов`язання з погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, останній звернувся із відповідною заявою до банку з прохання про припинення дії договору, припинення списання коштів з його платіжних карт, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором, закриття рахунків, відкритих у зв`язку з його укладенням та повернення коштів, надміру сплачених і списаних з інших рахунків на погашення заборгованості за кредитним договором. Кредитором відповідь на дану заяву надано не було.

Представник позивача зазначає, що у позивача існують правові підстави для припинення повністю правовідношення за кредитним договором №SAMDNWFC3, а у зв`язку із тим, що ним не підписувались Умови та Правила надання банківських послуг, нарахування та списання коштів в рахунок погашення заборгованості за відсотками, комісіями та знижок за даним кредитним договором є незаконним та обмежує право клієнта банку розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Будь-якого погодження на списання коштів з рахунку позивача останнім банку не надавалось.

Також наголошено, що вказаними незаконним діями банку позивачу завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмір 5 000 грн., а душевні страждання полягають, за словами позивача, у порушенні нормального укладу його життя, психологічному дискомфорті, оскільки кошти, які він отримував в якості доходу, спрямовувались не на задоволення його повсякденних потреб та потреб сім`ї, а на погашення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 14.07.2021 позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

04.08.2021 до суду надійшов відзив представника АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечуючи позовні вимоги, наголосив на тому, що твердження представника позивача про те, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору є беспідставним, оскільки зі змісту анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.10.2015 позивач ознайомлений і згідний з Умовами. На переконання представника відповідача, позивачем не дотримано порядку, визначеного ч.2 ст.634 ЦК України, оскільки він не звертався до банку із заявою про внесення змін до умов кредитного договору. Окрім того, такий договір є публічним, а відтак чинним законодавством передбачено укладення такого договору лише шляхом приєднання. Також вказано, що п.2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта, а тому вважає правомірним списання банком коштів на автоматичне погашення заборгованості та списання відсотків за кредитним договором. Тому переконаний, що підстав для припинення правовідношення між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №SAMDNWFC3 немає.

В межах підготовчого провадження у справі, 26.11.2021 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої просив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26.10.2015 збільшити до 3 914,95 грн, оскільки списання заборгованості банком продовжується, та позовну вимогу про стягнення з банку на користь позивача моральної шкоди збільшити до 9 000 грн. Також просив, зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» закрити всі рахунки, відкриті у зв`язку з укладенням кредитного договору №SAMDNWFC3.

26.11.2021 підготовче провадження у справи постановлено завершити, справу призначено до судового розгляду.

До початку розгляду справи по суті, 21.01.2022 до суду надійшла заява представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження та збільшення позовних вимог, в якій останній повідомив, що загальна сума списаних коштів банком із зарплатного рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитом з моменту відкриття провадження у справі становить 2 056,48 грн., а загальна сума безпідставно списаних коштів банком з рахунків відкритих на ім`я ОСОБА_2 на погашення заборгованості за кредитним договором №SAMDNWFC3 становить 4 158,75 грн. Таким чином просив стягнути з відповідача в користь позивача 4 158,75 грн. безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором №SAMDNWFC3 та 8 000 грн. моральної шкоди, вирішити питання розподілу судових витрат.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ліпкевич І.В. заявлені позовні вимоги, з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог, підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав у ньому викладених.

Представник відповідача - адвокат Кузін Є.В. просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні усі наявні письмові та електронні докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.10.2015 відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з метою отримання кредитки «Універсальна». У заяві зазначено, що ОСОБА_2 згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.64-80).

ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі й сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 26.10.2015 процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що наявна в матеріалах справи та досліджена судом копія анкети-заяви про приєднання до Умов не містить істотні умови, властиві для даного типу договору, а саме - будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, номер картки її виду та строку дії, умов щодо нарахування процентів та пені, процентної ставки, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, адже з матеріалів справи вбачається, що анкета-заява, у якій міститься підпис відповідача, стосується лише її наміру оформити платіжну картку. Інші надані банком документи (довідка про умови кредитування з використанням карти «Універсальна», 30 днів пільгового кредиту) містить лише загальну інформацію щодо умов кредитування при використанні цієї картки.

Представник відповідача, обґрунтовуючи правомірність автоматичного списання коштів з рахунків позивача, відкритих у АТ КБ «ПриватБанк». задля погашення заборгованості позичальника окрім як за тілом кредиту, так і за відсотками, комісіями та знижками, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до відзиву на позовну заяву, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до відзиву на позовну заяву Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для відмови в задоволенні позову. Відтак, твердження представника відповідача про те, що саме позивачем не виконано порядку, встановленого ч.2 ст.634 ЦК України, відповідно до якого позичальник вправі поставити питання про зміну або розірвання договору приєднання у разі, якщо порушуються його права або існують обтяжливі для нього умови, не може бути застосоване до спірних правовідносин.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані відповідачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.10.2015 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути поінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Таким чином, стягнення банком з позивача шляхом автоматичного списання відсотків, комісій та інших платежів за кредитним договором від 26.10.2015 не грунтуються на принципах законності та справедливості, а також суперечать нормам чинного законодавства, а відтак мають бути негайно припинені відповідачем.

Одночасно з цим, судом враховано, що згідно виписки по рахунку /картці НОМЕР_1 від 27.09.2019, станом на 27.09.2019 року заборгованість за даним кредитним договором становила 0 грн. В подальшому в період з 27.09.2019 по 14.06.2021 позивачем отримано кошти на суму 41 248,42 грн., за аналогічний період заборгованість за даним кредитним договором погашена позивачем у повному обсязі, а саме 21 345,42 грн. сплачено позивачем на користь банку, 22 005,45 грн. - списано на погашення такої заборгованості (а.с.17-33, 36-38).

Окрім того, у період з 15.07.2021 по 15.09.2021 з карткових рахунків ОСОБА_2 на користь банку здійснено автоматичне списання коштів (в тому числі із зарплатного рахунку позивача) у розмірі 4 158,75 грн. виписками по картках/рахунках ОСОБА_2 від 16.12.2021 та розрахунками заборгованості за кредитним договором від 26.10.2015 (а.с.95-97, 177-183).

З огляду на вище наведене та зважаючи, що судом визнано неправомірним стягнення відсотків, комісій та інших платежів за кредитним договором № SAMDNWFC3 від 26.10.2015, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , суд визнає дії банку щодо нарахування та списання коштів в якості за використання кредитних коштів (кредитного ліміту), комісії та знижок за вищевказаним кредитним договором, незаконними, та зобов`язує відповідача припинити списання коштів з платіжних карт ОСОБА_2 спрямоване на погашення заборгованості за спірним кредитним договором, чим задовольняє позовні вимоги в цій частині. Окрім того, з відповідача підлягають стягненню безпідставно та надміру сплачені кошті, спрямовані на погашення заборгованості за спірним кредитним договром у розмірі 4 158,75 грн.

Щодо позовної вимоги про повне припинення правовідношення за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26.10.2015, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одночасно з цим, відповідно до положень п.7 ч.2 ст.16 ЦК України припинення правовідношення є одним із способів захисту порушених цивільних прав та інтересів.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 01.07.2021, останній звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про припинення дії кредитного договору № SAMDNWFC3 від 26.10.2015, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , однак така заява була залишена банком поза увагою (а.с.34-35).

Відповідно до вимог ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно з вимогами договору та у встановлений строк.

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання та передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в основному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Як встановлено судом вище, позивачем виконано зобов`язання щодо погашення заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі з дотриманням відповідних строків, однак, його намір щодо припинення дії кредитного договору від 26.10.2015, який зафіксовано у заяві від 01.07.2021, залишено банком без уваги, що суд розцінює як невизнання банком права позичальника на припинення зобов`язань за кредитним договором.

Зважаючи на те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю, або частково на підставі п.7 ч.2 ст.16 ЦК України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного цивільного су Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.10.2019 у справі №320/8618/15-ц.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача закрити усі відкриті на ім`я ОСОБА_2 рахунки у зв`язку із укладенням кредитного договору №SAMDNWFC3 від 26.10.2015 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Згідно абзаців 1-3 п.п. 20.1. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ від12.11.2003 № 492 поточні рахунки клієнтів банків закриваються: на підставі заяви клієнта; на підставі рішення відповідного органу, на який згідно із законом покладено функції щодо припинення юридичної особи, припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та визнання фізичної особи банкрутом.

Згідно абзацу 7 п.п. 20.1. Інструкції банк закриває поточний рахунок юридичної особи на підставі |документа, виданого державним реєстратором в порядку, установленому законодавством України, який підтверджує державну реєстрацію припинення юридичної особи або на підставі інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Відповідно до п.п. 20.5 Інструкції закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням визначених обов`язкових реквізитів.

З огляду на те, що позивачем не конкретизовано які саме рахунки підлягають закриттю внаслідок укладення кредитного договору №SAMDNWFC3 від 26.10.2015, карткові чи будь-які інші, в матеріалах справи не міститься відмови банку у закритті будь-якого з рахунків, відкритих на ім`я позивача, а станом на день звернення до суду із заявою від 01.07.2020, яка була залишена поза увагою банку, спірний кредитний договір не був визнаний недійсним, припиненим тощо, суд відмовляє в задоволенні даної позовної вимоги. Одночасно з цим позивач не позбавлений права на позасудове звернення до відділення банку із заявою про закриття відповідного рахунку.

Окрім того, представником позивача заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 8000 грн. Щодо даної позовної вимоги суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Представник позивача оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 8 000 грн., оскільки моральні страждання позивача виразились у порушенні нормального укладу його життя, психологічному дискомфорті, оскільки кошти, які він отримував в якості доходу, спрямовувались не на задоволення його повсякденних потреб та потреб сім`ї, а на погашення заборгованості за кредитним договором.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачу протиправними діями банку було завдано моральну шкоду, яка перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із цими діями останнього.

Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги характер спору та протиправних дій відповідача, характер та обсяг моральних страждань, перенесених позивачем у зв`язку із незаконним періодичним списанням коштів з його рахунків(в тому числі і для нарахування заробітної плати), суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 000 грн., що є об`єктивним та співмірним із заявленою ціною позову та характером спірних правовідносин.

Отже, зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76 78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Припинити повністю правовідношення за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26 жовтня 2015 року, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», а також за договорами банківських рахунків, з яких здійснювалось списання коштів на погашення заборгованості за цим кредитним договором.

Визнати незаконними дії Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів (кредитного ліміту), нарахування та списання коштів в якості комісії, щодо нарахування та списання коштів в якості знижок за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» припинити списання коштів з платіжних карт ОСОБА_2 , спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м.Київ, вул. Набережна Перемоги, буд.30, м.Дніпро) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 4 158 (чотири тисячі сто п`ятдесят вісім) гривень 75 коп. безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором №SAMDNWFC3 від 26 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м.Київ, вул. Набережна Перемоги, буд.30, м.Дніпро) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1 000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 07.02.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк