Справа № 953/6487/20
Провадження № 2/630/7/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Медведєвої Я.А.,

представника позивача Полфьорової Я.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 935/6487/20 (провадження № 2/630/7/22) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення суми завданого матеріального збитку у розмірі 356100,00 грн.,

в с т а н о в и в:

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Істамова І.В. звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом, в обґрунтування якого вказувала, що з 18 листопада 2003 року відповідача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на посаду бухгалтера, а з 02 березня 2007 року ОСОБА_1 була призначена на посаду керуючого відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В період з 11 березня 2013 року по 22 березня 2013 року у відділенні № 19 Банку, яким керувала ОСОБА_1 , були проведені чотири сумнівні операції - клієнт на ім`я ОСОБА_2 обміняв загалом 1450000,00 рублів РФ, купюрами номіналом 5000,00 рублів РФ у кількості 290 шт. Але усі купюри виявились підробленими. Від так внаслідок неналежного виконання керуючим відділення № 19 ОСОБА_1 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них позивачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були спричинені матеріальні збитки в розмірі 1401968,64 рублів РФ, що складається з 1395849,00 рублів РФ безпосередньої заборгованості за заподіяну шкоду, і 6119,64 рублів РФ за ставкою НБУ, що визначено згідно з наказом № СП2009-322. У відповідності до розпорядження НБУ від 17 квітня 2013 року про встановлення офіційного курсу гривні до російського рубля розмір матеріального збитку визначений у розмірі 356100,00 грн. У відношенні ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження № 0000134 за ознаками ч. 2 ст. 367 КК України, службова недбалість, яка спричинила тяжкі наслідки. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2019 року кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_1 було закрито, але були встановленні всі фактичні обставини вчиненого злочину. За завдану матеріальну шкоду має нести відповідальність ОСОБА_1 , з якою на час трудових відносин був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 травня 2020 року матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Люботинського міського суду Харківської області для розгляду по суті.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 21 вересня 2020 року було відкрито провадження в справі.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив, в якому вона заперечила проти позову та просила в його задоволенні відмовити і застосувати до спірних правовідносин наслідки строку позовної давності. Так, на думку відповідача, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вже використав своє право на звернення до суду з позовом, коли у 2013 році звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за тих самих обставин, що перелічені і в цьому позові. Але 24 грудня 2013 року на підставі заяви представника позивача позовні вимоги до ОСОБА_1 були залишені без розгляду. Отже позивачу ще у 2013 році було відомо про факт, який на його думку, свідчить про порушення його прав. Від так, звертаючись до суду з повторним позовом у 2020 році, позивач пропустив строк позовної давності. Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2019 року встановлені лише матеріальні процесуальні підстави, за яких кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_1 було закрито. Втім жодної обставини, яка б підтверджувала спричинення відповідачем матеріальних збитків у розмірі 356100,00 грн., ухвалою суду не встановлено. Від так позивач не може бути звільнений від обов`язку довести належними доказами ті обставини, які ним зазначені у позові. З поданих позивачем документів взагалі не вбачається, що мала місце протиправна поведінка ОСОБА_1 на посаді керуючої відділенням Банку, та що між її діями та заподіяною шкодою існує причинний зв`язок. У відзиві ОСОБА_1 наголосила, що в справі відсутні документи про її призначення на посаду керуючої відділенням № 19 АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та про те, що її було ознайомлено з умовами роботи і службовими обов`язками на відповідній посаді. Крім того, позивачем не визначені дії чи бездіяльність, допущені ОСОБА_1 в період з 11 березня 2013 року і по 22 березня 2013 року, які є протиправними, адже у відповідності до п. 4.13 Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затвердженої Постановою НБУ № 502 від 12 грудня 2002 року, саме касир є єдиною особою, яка здійснює операції з готівковою валютою. І саме на касира відділення ОСОБА_3 позивачем було покладено недостачу грошових коштів.

Інших процесуальних заяв по суті справи учасниками судового процесу не подано.

Ухвалою від 26 листопада 2020 року було задоволено клопотання представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» А.О. Шевченка та витребувано з Київського районного суду м. Харкова матеріали кримінального провадження № 640/10886/13-к для огляду.

Ухвалою від 05 січня 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_6 та витребувано з Московського районного суду м. Харкова матеріали цивільної справи № 643/5680/13-ц для огляду.

У вступному слові представник позивача Полфьорова Я.В. підтримала позовну вимогу та на її обґрунтування посилалася на обставини, викладені у позові, наголошуючи на тому, що саме діями ОСОБА_1 позивачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» була спричинена шкода. Але наразі розмір завданого збитку визначений в сумі 1395849,00 рублів РФ, оскільки мало місце часткова сплата збиту безпосередньо особою на ім`я ОСОБА_2 , який здав на обмін підроблені купюри рублів РФ. Додатково до цього збитку нарахована ставка НБУ в розмірі 6119,64 рублів РФ. Але на якій підставі застосована така ставка вона, Полфьорова Я.В. , пояснити не змогла, бо їй не вдалося відшукати примірник наказу № СП2009-322, який зазначений в тексті позову.

Відповідач ОСОБА_1 , виступаючи з промовою, заперечила проти заявленого позову та пояснила, що з 2004 року працювала в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на різних посадах: касир, бухгалтер, керуюча відділенням, та була обізнана про свої службові обов`язки. Про виниклі підозри у тому, що прийняті для обміну рублі РФ можуть бути підробленими вона одразу доповіла своєму керівництву. Але у відповідь її запевнили, що усе буде в порядку, та сказали відправити рублі РФ до каси перерахунку Банку. Згодом в касі перерахунку також запідозрили, що рублі РФ можуть бути підробленими. Але ще у перший день, коли клієнт ОСОБА_2 звернувся з проханням перевірити справжність рублів РФ, вона направила його до касира відділення ОСОБА_3 . Касир провела перевірку рублів РФ наявними технічними засобами та переконалася, що вони справжні. В подальшому валюто-обмінні операції проводила касир ОСОБА_3 самостійно, тому й недостача грошових коштів занесена Банком на її рахунок.

У вступному слові представник відповідача ОСОБА_6 проти заявленого позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні. Виступаючи з поясненнями, представник відповідача посилався на обставини, викладені у відзиві, наголошуючи на тому, що обмін валюти, яка виявилась підробленою, здійснювала саме касир відділення № 19 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Красна Г.О. Саме до цієї особи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» первісно звернувся до Московського районного суду м. Харкова у 2013 році з цивільним позовом про стягнення матеріального збитку, а вже потім до цієї справи було залученого ОСОБА_1 як співвідповідача. Але наприкінці 2013 року позовні вимоги до ОСОБА_1 були залишені без розгляду на підставі заяви представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Від так, звертаючись у 2020 році до суду з даними позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив строки позовної давності. До того ж в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2019 року не зазначено про те, що ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину та завдані матеріального збитку. Від так позивач в даній справі повинен довести вину ОСОБА_1 та причинно-наслідковий зв`язок між її діями та спричиненим збитком. Але таких доказів позивачем не представлено.

В судовому засіданні, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши подані ними докази, суд встановив наступне.

Як вбачається зі записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач ОСОБА_1 з 02 березня 2007 року працювала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на посаді керуючого відділення № 19 (гр. А) до моменту її звільнення з цієї посади на підставі наказу від 16 квітня 2013 року (т. 2 а.с. 8-10).

11 березня 2013 року у відділенні № 19 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був здійснений обмін валюти 500000,00 російських рублів на 130000,00 гривень України за крос-курсом 0,26, що підтверджується квитанцією № ha181169kga537 від 11 березня 2013 року (т. 2 а.с. 27).

12 березня 2013 року у відділенні № 19 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був здійснений обмін валюти 370000,00 російських рублів на 96200,00 гривень України за крос-курсом 0,26, що підтверджується квитанцією № ha181169kga229 від 12 березня 2013 року (т. 2 а.с. 28).

15 березня 2013 року у відділенні № 19 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був здійснений обмін валюти 80000,00 російських рублів на 20800,00 гривень України за крос-курсом 0,26, що підтверджується квитанцією № ha181169kga171 від 15 березня 2013 року (т. 2 а.с. 29).

22 березня 2013 року у відділенні № 19 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був здійснений обмін валюти 500000,00 російських рублів на 129000,00 гривень України за крос-курсом 0,258, що підтверджується квитанцією № ha181169kga626 від 11 березня 2013 року (т. 2 а.с. 30).

Як вбачається з акту ревізії цінностей від 27 березня 2013 року, складеного ревізійною бригадою Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», при перерахунку грошових коштів, які надійшли з відділення № 19 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виявлені сумнівні купюри номіналом 5000 рублів Росії у кількості 290 шт. на загальну суму 1450000,00 грн.

З матеріалів судової справи № 640/10886/13-к, витребуваної з Київського районного суду м. Харкова, та оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що на підставі звернення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 12 квітня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про несумлінне ставлення працівника Банку до своїх службових обов`язків під час проведення в період з 11 по 22 березня 2013 року валюто-обмінних операцій з обміну російських рублів на загальну суму 1450000,00 грн., в яких було виявлені ознаки підробки, внаслідок чого з каси банку були видані 385700,00 гривень України. На підставі цих відомостей було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000134 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

З матеріалів кримінального провадження № 0000134 вбачається, що слідчим органу досудового розслідування на підставі зібраних доказів у відношенні ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт, затверджений прокурором 27 червня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що вона, як особа, яка була призначена наказом №Э.НА-ПП-2007-398 від 02 березня 2007 року на посаду керуючого відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк», яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Артема, 1, будучі посадовою особою, в обов`язки якої згідно з Положенням «Про відділення №19 філії «Харківське головне регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк», затвердженого рішенням правління ПАТ КБ «Приватбанк» 21 січня 2010 року, входить безпосереднє керівництво відділенням, керування діяльністю відділення, забезпечення своєчасності та якості здійснення операцій, несення відповідальності за порушення діючого законодавства при здійсненні відділенням операцій, скоїла службову недбалість за наступних обставин.

Так, в період з 11 березня 2013 року по 22 березня 2013 року внаслідок неналежного виконання керуючим відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 своїх службових обов`язків в частині незабезпечення якості здійснення валютно-обмінних операцій, ПАТ КБ «Приватбанк» спричинені матеріальні збитки в сумі 385700,00 грн. при наступних обставинах.

11 березня 2013 року приблизно о 10 год. до керуючого відділенням № 19 ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» Кравченко Н.В. з проханням перевірити справжність банкнот Російської Федерації звернувся ОСОБА_2 . Відповідно до вимог п. 4.3. гл. 4 Інструкції «Про ведення касових операцій банками України», затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, Банк (філія, відділення) має прийняти для проведення дослідження вказані сумнівні банкноти іноземної валюти з метою отримання висновку установи Національного банку України, при цьому ОСОБА_2 повинен був заповнити відповідну заяву, а працівники Банку повинні були скласти довідку про вилучення (прийняття) банкнот для дослідження.

Проте, грубо порушуючи вимоги Інструкції «Про ведення касових операцій банками України», затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, керуючий відділенням №19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» Кравченко Н.В. замість вилучення банкнот для дослідження, надала своїй підлеглій менеджеру касиру-операціоністу відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 вказівку перевірити на справжність за допомогою наявних технічних засобів відділення банку банкноти, які будуть їй надані ОСОБА_2 . Касир-операціоніст відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» Красна Г.О., виконуючи вказівку свого безпосереднього керівника ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_2 . З банкноти номіналом в 5000 рублів Російської Федерації, та сприймаючи ОСОБА_2 за знайомого ОСОБА_1 , недбало та неуважно перевірила їх на справжність лише за допомогою детектору валют, який мався у касі відділення, та, не маючи на це відповідних повноважень, надала ОСОБА_2 усний висновок про справжність цих банкнот, повернувши їх ОСОБА_2 .

У той же день, тобто 11 березня 2013 року приблизно о 13 год. 40 хв. ОСОБА_2 , маючи в наявності підроблені 1450000 рублів Російської Федерації для здійснення валютообміну на гривню України, передав касиру-операціоністу відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 , відповідно до висновків судово-технічних експертиз № 3410-3412 від 26 квітня 2013 року та № 3361/3408/3409 від 29 квітня 2013 року, 100 підроблених купюр Національного банку Російської Федерації номіналом в 5000 рублів кожна на загальну суму 500000 рублів Російської Федерації. Касир-операціоніст ОСОБА_3 , сприймаючи ОСОБА_2 за знайомого свого керівника ОСОБА_1 , прийняла від того вказані підроблені 500000 рублів Російської Федерації, та порушуючи вимоги п.п. 1.3, 4.13 Інструкції «Про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 502 від 12 грудня 2002 року, а також п.п. 2.1, п.п. 6.2 Положення «Про здійснення валяно-обмінних операцій у ПриватБанку», затвердженого наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 лютого 2012 року № РК-2012-6545724 «Про зміни регламенту проведення валютно-обмінних операцій та актуалізації «Положення по готівковим валютно-обмінним операціям», без проведення відповідної перевірки на справжність та без проведення відповідної ідентифікації особи ОСОБА_2 , видала при цьому ОСОБА_2 взамін гривню України в еквіваленті 500000 рублів Російської Федерації, ідентифікувавши при цьому ОСОБА_2 по карточці клієнта ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_2 .

Після чого, 12 березня 2013 року приблизно о 12 год. 15 хв. ОСОБА_2 , маючи в наявності підроблені 950000 рублів Російської Федерації для здійснення валютообміну на гривню України, передав касиру-операціоністу відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 , відповідно до висновків судово-технічних експертиз № 3410-3412 від 26 квітня 2013 року та № 3361/3408/3409 від 29 квітня 2013 року, 74 підроблені купюри Національного банку Російської Федерації номіналом в 5000 рублів кожна, на загальну суму 370000 рублів Російської Федерації. Касир-операціоніст ОСОБА_3 , сприймаючи ОСОБА_2 за знайомого свого керівника ОСОБА_1 , прийняла від того вказані підроблені 370000 рублів Російської Федерації, та порушуючи вимоги п.п. 1.3, 4.13 Інструкції «Про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 502 від 12 грудня 2002 року, а також п.п. 2.1, п.п. 6.2 Положення «Про здійснення валяно-обмінних операцій у ПриватБанку», затвердженого наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 лютого 2012 року № РR-2012- 6545724 «Про зміни регламенту проведення валютно-обмінних операцій та актуалізації «Положення по готівковим валютно-обмінним операціям», без проведення відповідної перевірки на справжність цих купюр та без проведення відповідної ідентифікації особи ОСОБА_2 , видала при цьому ОСОБА_2 взамін гривню в сумі, еквівалентній 370000 рублів Російської Федерації, ідентифікувавши при цьому ОСОБА_2 по отриманій від ОСОБА_1 карточці клієнта ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_8 , який є чоловіком керуючого відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 .

Після чого, 15 березня 2013 року приблизно о 17 год. 40 хв. ОСОБА_2 , маючи в наявності підроблені 580000 рублів Російської Федерації для здійснення валютообміну на гривню України, передав касиру-операціоністу відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 , відповідно до висновків судово-технічних експертиз № 3410-3412 від 26 квітня 2013 року та № 3361/3408/3409 від 29 квітня 2013 року, 16 підроблених купюр Національного банку Російської Федерації номіналом в 5000 рублів кожна, на загальну суму 80000 рублів Російської Федерації. Касир-операціоніст ОСОБА_3 , сприймаючи ОСОБА_2 за знайомого свого керівника ОСОБА_1 , прийняла від того вказані підроблені 80000 рублів Російської Федерації, та порушуючи вимоги п.п. 1.3, 4.13 Інструкції «Про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 502 від 12 грудня 2002 року, а також п.п. 2.1, п.п. 6.2 Положення «Про здійснення валяно-обмінних операцій у ПриватБанку», затвердженого наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 лютого 2012 року № РR-2012- 6545724 «Про зміни регламенту проведення валютно-обмінних операцій та актуалізації «Положення по готівковим валютно-обмінним операціям», без проведення відповідної перевірки на справжність цих купюр та без проведення відповідної ідентифікації особи ОСОБА_2 , видала при цьому ОСОБА_2 взамін гривню в сумі, еквівалентній 80000 рублів Російської Федерації, ідентифікувавши при цьому ОСОБА_2 по карточці клієнта ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_2 .

Після чого, 22 березня 2013 року, приблизно о 13 год. 10 хв. ОСОБА_2 , маючи в наявності підроблені 500000 рублів Російської Федерації для здійснення валютообміну на гривню України, передав касиру-операціоністу відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 , відповідно до висновків судово-технічних експертиз № 3410-3412 від 26 квітня 2013 року та № 3361/3408/3409 від 29 квітня 2013 року, 100 підроблених купюр Національного банку Російської Федерації номіналом в 5000 рублів кожна, на загальну суму 500000 рублів Російської Федерації. Касир-операціоніст ОСОБА_3 , сприймаючи ОСОБА_2 за знайомого свого керівника ОСОБА_1 , прийняла від того вказані підроблені 500000 рублів Російської Федерації, та порушуючи вимоги п.п. 1.3, 4.13 Інструкції «Про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 502 від 12 грудня 2002 року, а також п.п. 2.1, п.п. 6.2 Положення «Про здійснення валяно-обмінних операцій у ПриватБанку», затвердженого наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 лютого 2012 року № РR-2012- 6545724 «Про зміни регламенту проведення валютно-обмінних операцій та актуалізації «Положення по готівковим валютно-обмінним операціям», без проведення відповідної перевірки на справжність цих купюр та без проведення відповідної ідентифікації особи ОСОБА_2 , видала при цьому ОСОБА_2 взамін гривню в сумі, еквівалентній 500000 рублів Російської Федерації, ідентифікувавши при цьому ОСОБА_2 по карточці клієнта ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_2 .

Вказані чотири валютно-обмінні операції касир-операціоніст відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 провела з порушенням п.п. 1.3, 4.13 Інструкції «Про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 502 від 12 грудня 2002 року, а також п.п. 2.1, п.п. 6.2 Положення «Про здійснення валяно-обмінних операцій у ПриватБанку», затвердженого наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 08 лютого 2012 року № РR-2012- 6545724 «Про зміни регламенту проведення валютно-обмінних операцій та актуалізації «Положення по готівковим валютно-обмінним операціям», без відповідної ідентифікації клієнта ОСОБА_2 та доскональної перевірки на предмет підробки грошових купюр, отриманих від ОСОБА_2 , що стало можливим через несумлінне ставлення та неналежне відношення до виконання свої службових обов`язків керуючою відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , яка, грубо порушуючи п. 3.1 Положення «Про відділення № 19 філії «Харківське головне регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк», затвердженого рішенням правління ПАТ КБ «Приватбанк» 21 січня 2010 року, не забезпечила якість здійснення валютно-обмінних операцій.

Окрім того, отримавши в період з 11 березня 2013 року по 22 березня 2013 року від ОСОБА_2 під час здійснення валютно-обмінних операцій 1450000 рублів Російської Федерації, порушуючи вимоги наказу голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 12 листопада 2012 року № СП-2012-7006923 «Про актуалізацію лімітів нічного залишку готівки в касах відділень ПриватБанку (Україна), ПриватБанку (Росія), ПриватБанку (Грузія), ПриватБанку (Латвія) та А-Банку, актуалізації лімітів зберігання для сейфів з відсіком інкасатора», керуюча відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 не забезпечила здачу вказаних рублів Російської Федерації до каси перерахунку ПАТ КБ «Приватбанк».

Після чого, 25 березня 2013 року керуюча відділенням № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» Кравченко Н.В., отримавши від своєї підлеглої ОСОБА_3 , яка працює касиром-операціоністом відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк», інформацію про сумнів щодо справжності прийнятих від ОСОБА_2 1450000 російських рублів та про те, що вони мають ознаки підробки, порушуючи вимоги п.п. 4.15 Інструкції «Про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 502 від 12 грудня 2002 року, п.п. 4.1, 4.2, гл. 4 Інструкції «Про ведення касових операцій банками України», затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, не вжила ніяких дій щодо вилучення цих грошей та передачі їх на відповідне дослідження, а здала їх для подальшого обігу до каси перерахунку Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк», де працівниками каси й були виявлені ознаки підробки вказаних грошових коштів.

Внаслідок неналежного виконання керуючим відділення № 19 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , яка є службовою особою, своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, ПАТ КБ «Приватбанк» були спричинені матеріальні збитки в сумі 385700,00 грн., тобто були спричинені тяжкі наслідки.

Наведені вище обставини вчиненого кримінального правопорушення були кваліфіковані органом досудового розслідування як злочин, який передбачений ч. 2 ст. 367 КК України, тобто службова недбалість, яка спричинила тяжкі наслідки, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000134 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, надійшов для розгляду по суті до Київського районного суду м. Харкова 03 липня 2013 року, що підтверджується відбитком штампу реєстрації вхідної кореспонденції суду з проставленням реєстраційного № 33271.

До Київського районного суду м. Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000134 надійшов разом з витягом з ЄРДР, реєстром матеріалів досудового розслідування, цивільним позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до цивільного відповідача ОСОБА_1 про стягнення завданої матеріальної шкоди в сумі 356100,04 грн., та розпискою ОСОБА_1 про отримання копій перелічених документів.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2013 року було призначено проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2013 року був призначений судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000134.

Провадження в справі № 640/10886/13-к було закрито на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2019 року в порядку, передбаченому ст. 284 КПК України. З тексту ухвали суду вбачається, що обвинуваченою ОСОБА_1 було подано клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, їй були роз`яснені наслідки закриття кримінального провадження на цій підставі та що кримінальне провадження відносно неї закривається за нереабілітуючих підстав. Обвинувачена ОСОБА_1 підтвердила суду розуміння таких наслідків та погодилась на її звільненні від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Одночасно з цим ухвалою суду від 20 червня 2019 року цивільний позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином, у розмірі 356100,04 грн. був залишений без розгляду; потерпілому було роз`яснено право на звернення із зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у складі колегіє суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду під час розгляду справ № 345/2618/16-к (постанова від 19 листопада 2019 року) і № 192/3301/16-к (постанова від 25 лютого 2021 року) висловив правові висновки наступного змісту.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло три роки.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК.

Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що постановлення Київським районним судом м. Харкова ухвали від 20 червня 2019 року підтверджує ту обставину, що саме ОСОБА_1 був вчинений злочин за ознаками ч. 2 ст. 367 КК України.

Але під час судового розгляду відповідач ОСОБА_1 та її представник заперечила наявність вини у вчиненому злочині, оскільки ухвалою суду від 20 червня 2019 року такий факт не встановлений.

У визначенні того, чи має встановлюватися вина особи під час закриття кримінального провадження з підстав закінченням строків давності та чи повинна особа вважатися винною у такому разі, а також як це співвідноситься з преюдиційністю таких ухвал для судів під час розгляду цивільної справи, суд зазначає таке.

Відповідь на питання щодо необхідності встановлення вини криється в самій термінології, яку використовує законодавець.

Як випливає з ч. 1 ст. 44 КК України, звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення». Схожі формулювання містяться і в ч. 1 ст. 49 КК України, яка передбачає, що «особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки…».

У ч. 1 ст. 2 чинного КК України передбачено, що «підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення…». Кримінальним правопорушенням є «…суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення» (ч. 1 ст. 11 КК України). Тобто лише винне діяння буде вважатися кримінальним правопорушенням. Ключовим є формулювання «винне діяння», яке відсилає до визначення вини (ст. 23 КК України) - «психічного ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності».

Отже, звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчиненні кримінального правопорушення. З цих мотивів, власне, цю підставу звільнення від кримінальної відповідальності в теорії і вважають нереабілітуючою.

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вказав судами, що «при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) … повинен переконатися …, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні…».

Однак Верховний Суд сформував іншу практику в цьому питанні. Так, у Постанові від 26 березня 2020 року у справі № 730/67/16-к Верховний Суд зазначив, що «визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину».

Більше того, у Постанові у справі № 455/229/17 від 11 листопада 2020 року Верховний Суд навіть зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає: «Більше того, твердження апеляційного суду про неможливість застосувати звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності через те, що обвинувачена не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення також не ґрунтується на вимогах закону. Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України».

Але такий практичний підхід не враховує два аспекти. Перший аспект пов`язаний із загальними положеннями КК України та КПК України, які передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності з цієї підстави можливо лише особу, яка вчинила злочин, тобто є винною.

У випадку, якщо особа добровільно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, то звільнення з цієї підстави не викликає запитань. А от якщо особа не визнає своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, але при цьому не заперечує проти закриття провадження, то закриття провадження за таких обставин по суті є «ілюзією», яку створює суд такій особі.

КПК України прямо дійсно не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи, однак це випливає із самої суті інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності: звільняється лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Ч. 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише, чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. Однак законодавство не зобов`язує суд і роз`яснювати наслідки такого закриття, зокрема, що особа вважатиметься винною у вчиненні кримінального правопорушення, від кримінальної відповідальності за яке її звільняють, незалежно від того, визнає вона свою вину чи ні.

При цьому, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, то закриття не допускається, а кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, тобто досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 8 ст. 284, ч. 3 ст. 285 КПК України). По суті ж, заперечуючи визнання своєї вини, особа заперечує закриття провадження з цієї підстави.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , уразі якщо вона не визнавала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення на той час, коли кримінальне провадження перебувала на розгляді в Київському районному суді м. Харкова, мала скористатися свої процесуальним правом на продовження розгляду кримінального провадження в загальному порядку для її виправдання.

Але ОСОБА_1 , розуміючи наслідки закриття щодо неї кримінального провадження, свідомо погодилась на її звільнення від кримінальної відповідальності. Віт так відповідач ОСОБА_1 обґрунтовано вважається такою, що вчинила злочин.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Досліджені судом докази в даній справі вказують на те, що діями ОСОБА_1 позивачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були завдані майнові збитки в розмірі 1450000,00 російських рублів. Але в позові, і це підтвердив представник позивача в своїх поясненнях, розмір заподіяної шкоди визначений позивачем в розмірі 1395849,00 російських рублів, до якого слід приєднати ставку НБУ в розмірі 6119,64 російських рублів.

Враховуючи відсутність в справі належних і допустимих доказів, які б підтверджувати правомірність застосування заявленої позивачем ставку НБУ в розмірі 6119,64 російських рублів, суд відхиляє вимогу позивача в цій частині. Тому суд визначає розмір завданої шкоди в сумі 1395849,00 російських рублів.

Виходячи зі змісту позовної вимоги, завдану шкоду слід стягнути в гривні України, застосувавши офіційний курс НБУ гривні до російського рубля. Позивач, вираховуючи розмір завданої шкоди у гривні, застосував показник офіційного курс НБУ гривні до іноземних валют, встановлений на 17 квітня 2013 року, за яким 10 російських рублів дорівнюють 2,5414 гривні.

Суд вважає за необхідне застосувати у своїх розрахунках саме такий показник, оскільки це є правом позивача з огляду на закріплений в ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності, і такий показник є меншим за своїм значенням, ніж той показних обмінного курсу 0,26 і 0,258 гривні до російського рубля, який був використаний в момент проведення валюто-обмінних операцій в березні 2013 року.

Таким чином з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» матеріальний збиток в розмірі 354741,06 грн. (1395849,00/10 х 2,5414 = 354741,06).

Відповідачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_6 було заявлено про застосування строку позовної давності як підставу для відмови у позові, оскільки, на їх переконання, позивач з 2013 року був обізнаний про факт порушення його прав і вже використав своє право на захист порушеного права шляхом звернення до Московського районного суду м. Харкова з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства. Сплив позовної давності обумовлений саме тим, що позивач свідомо відмовився від розгляду вказаного позову, який в грудні 2013 року був залишений без розгляду на підставі заяви уповноваженого представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Але наведені відповідачем доводи суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У визначені початку перебігу строку позовної давності суд виходить з того, що вже 27 березня 2013 року позивач дізнався про порушення свого права, коли ревізійною комісією були виявлені сумнівні купюри російських рублів, які надійшли з відділення Банку, яким керувала ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. В той же час, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Як вже суд зазначав вище, у кримінальному провадженні потерпілим АТ КБ «ПРИВАТАНК» був пред`явлений цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 356100,04 грн., який надійшов до Київського районного суду м. Харкова 03 липня 2013 року для розгляду по суті разом з обвинувальним актом. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2019 року цивільний позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, пред`явлений у кримінальному провадженні, був залишений без розгляду. Ухвала суду учасниками кримінального провадження не була оскаржена і набрала законної сили. Отже строк з 03 липня 2013 року і до 28 червня 2019 року не зараховується до позовної давності.

Від так, враховуючи, що позовну заяву в даній справі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред`явив до суду 16 квітня 2020 року, що підтверджується документами поштового відправника, строк позовної давності ним не пропущений.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд повинен вирішити питання розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 3547,41 грн., що відповідатиме 1% від розміру задоволеної майнової вимоги, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-82, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» матеріальний збиток у розмірі 354741 (Триста п`ятдесят чотири тисячі сімсот сорок одна) грн. 06 коп.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3547,41 грн. на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (р/р: UA0026001, одержувач: ГУК у м. Києві, , банк Казначейство України, МФО 820019, код бюджетної класифікації 22030106).

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д;

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О. О. Малихін

Повний текст рішення

складений 07 лютого 2022 року.