Ухвала

03 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 442/7638/20

провадження № 61-1527ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив на підставі статей 22, 23, 1166 ЦК України стягнути з відповідача 300 000,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 06 квітня 2011 року позичив відповідачу кошти в розмірі 398 300,00 грн (еквівалент - 35 000,00 євро).

Із метою забезпечення виконання договору позики 06 квітня 2011 року вони уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 736.

Рішенням від 20 жовтня 2015 року у справі № 442/6818/14-ц Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області визнав за позивачем право власності на садовий будинок та земельну ділянку, які належали відповідачу. Після реєстрації права власності на спірні садовий будинок та земельну ділянку 13 червня 2016 року він направив відповідачу лист-прохання про звільнення та виселення протягом 1 місяця із садового будинку та земельної ділянки. Оскільки відповідач не виконала його прохання, він звернувся до суду з позовом про усунення перешкод та виселення її без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою від 17 травня 2016 року Апеляційний суд Львівської області рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Рішенням від 15 квітня 2019 року у справі № 442/328/19 Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області його позов задовольнив, зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні садовим будинком та земельною ділянкою площею 0,0922 га, а також вирішив виселити ОСОБА_2 із садового будинку.

Ухвалою від 05 вересня 2019 року Апеляційний суд Львівської області рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постановою від 16 вересня 2019 року Верховний Суд судові рішення попередніх інстанцій залишив без змін.

Позивач зазначав, що 16 вересня 2020 року він знову звернувся до ОСОБА_2 із проханням виконати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2019 року, однак вона відмовилась.

Із другої половини вересня 2020 року ОСОБА_2 , дізнавшись про прийняття постанови Верховним Судом, почала знищувати будинок та земельну ділянку. Розмір збитків позивач оцінював у 300 000,00 грн, а моральні збитки - 100 000,00 грн.

Вказував, що на його звернення в поліцію щодо протиправних дій ОСОБА_2 , йому повідомили, що такі відносини мають цивільно-правовий характер та роз`яснено доцільність звертатись до суду для захисту своїх прав у порядку цивільного судочинства.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 180 855,00 грн у відшкодування матеріальної шкоди; 17 752,08 грн - для відновлення матеріалів та обладнання до охоронно-пожежної сигналізації у будинку; 15 000,00 грн у відшкодування витрат за підготовку та складення висновку про розмір майнової шкоди; 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Рішенням від 02 серпня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у позові відмовив.

Постановою від 07 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року - без змін.

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року.

Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Виходячи з пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Проте право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним. Скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ціна позову у цій справі становить 313 607,08 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481,00 грн.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), визначено, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини зазначає, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і унеможливить виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що ціна позову у цій справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська