Справа № 638/7756/21
Провадження № 2/638/2171/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2022 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю секретаря судового засідання- Поволяєвої О.В. - Варданян К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

25.05.2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, що утворилася за кредитним договором № SAMDN6872 від 31.07.2008 року в розмірі 2381,01 Євро, що відповідно до службового розпорядження від 11.05.2019 року за курсом 29,42 складає 70049,32 грн.

Позов мотивовано тим, що 31.07.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMDN6872, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № SAMDN6872 в розмірі 12780,45 Євро, нараховану станом на 01.07.2010 року.

Зважаючи на те, що рішення суду відповідачем було виконано лише 11.05.2019 року, у відповідача виникла заборгованість за період з 09.11.2010 року (наступний день після подання позову) до його повного виконання, в розмірі 2 381,01 Євро, яка складається з 3 відсотки річних від простроченої суми.

03.09.2021 року представником відповідача подано письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечував, зазначив, що ОСОБА_1 рішення суду виконано, заборгованість за кредитним договором погашено у повному обсязі. Період, за який позивач просить стягнути 3 відсотки річних від простроченої суми є необґрунтованим. Також просив суд застосувати строк позовної давності до пред`явлених позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачем подано до суду заяву про проведення судового засідання без його участі.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

31.07.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMDN6872, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало останній кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 10000,00 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,4 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN6872 від 31.07.2008 року в сумі 126 186,22 грн.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року набрало законної сили.

15.05.2014 року Дзержинським районним судом м. Харкова на вказане рішення видано виконавчий лист, за яким було відкрито виконавче провадження № 47411917 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 126 186,22 грн.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Харкові ГТУЮ у Харківській області Мирної Т.В. від 12.06.2019 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-11478/10, виданого 15.05.2014 року, закінчено.

Предметом спору у даній справі є звернення суми боргу в розмірі 2381,01 Євро, яка складається з трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, що виникла за кредитним договором № SAMDN6872 та була стягнута за рішенням суду у справі № 2-11478/2010, за період з наступного дня після подання позову у справі № 2-11478/2010 (09.11.2010 року) по дату виконання рішення суду (11.05.2019 року).

Позивачем не надано до суду даних, з яких вбачається дата набрання заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року законної сили.

Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 та ст. 599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів.

Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно із ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року, яке набрало законної сили.

У разі, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором № SAMDN6872, зважаючи на що в серпні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN6872.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року, яке набрало законної сили, проте в матеріалах справи відсутні дані щодо конкретної дати набрання рішенням законної сили, та ці дані не було надано до суду представником позивача, підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення.

Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 визначено, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Таким чином зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Зважаючи на зазначене вище, з урахування заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року, яким стягнуто суму боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Проте, незважаючи на зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне.

Позивачем обґрунтовано 3 відсотки річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, за такий період прострочення з 09.11.2010 року (наступний день після звернення до суду з позовом, за результатом розгляду якого ухвалено заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року) по 11.05.2019 року (дата виконання рішення суду).

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що вказаний позивачем період, а саме дата, з якої нараховано три проценти річних, є безпідставним та необґрунтованим.

Оскільки наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.

Разом із тим, відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням сили рішенням суду.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору сплив у зв`язку із зверненням позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Позивач реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом розгляду якого було ухвалене зазначене вище заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року.

Отже задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором припинило його дію на майбутнє. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору.

Зважаючи на те, що в розумінні статті 653 ЦК України зобов`язання за кредитним договором № SAMDN6872 припинились з моменту набрання заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року законної сили, права та інтереси позивача (кредитодавця) після розірвання кредитного договору забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України з дня набрання заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року законної сили, а не з зазначеного позивачем дня, наступного за днем подання до суду позову, за результатом якого було ухвалено вказане вище заочне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні дані щодо дати набрання заочним рішенням суду законної сили, та позивачем не зазначено такої дати, позовні вимоги щодо стягнення 3 процентів річних з дати, зазначеної в позові, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 процентів річних з дати набрання заочним рішенням законної сили.

Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення 3 процентів річних в визначеній в позові валюті Євро.

В резолютивній частині заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № SAMDN6872 від 31.07.2008 року у розмірі 126186,22 грн.

З резолютивної частини заочного рішення вбачається, що грошовий еквівалент, тобто кошти в іноземній валюті, не визначався.

У виконавчому листі, виданому 15 травня 2014 року Дзержинським районним судом м. Харкова, зазначено, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 126186,22 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом під час ухвалення заочного рішення було визначено стягнення з боржника грошової суми саме в національній валюті.

У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а не її еквівалент в іноземній валюті.

Невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3 проценти річних, є не зобов`язанням за кредитним договором № SAMDN6872, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2010 року, яке не виконується.

При обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а не її еквівалент в іноземній валюті. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» заочним рішенням суду визначене у гривні, підстави для стягнення 3 процентів річних в валюті Євро відсутні. Стягнення 3 процентів річних в валюті Євро призведе до протиправної зміни суті обов`язку боржника, який має бути примусово виконаний в національній валюті.

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір 3 процентів річних, період та валюта нарахування позивачем необґрунтовані належним чином.

Враховуючи наведене в сукупності та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 280-282, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.02.2022 року.

Суддя О.В. Поволяєва