Справа № 345/4192/20
Провадження № 22-ц/4808/216/22
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.Ю.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Ясінця В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 02 листопада 2021 року ухвалене в складі судді Сухарник І.І. у м. Калуші, повний текст якого складено 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Томашівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, правонаступником якої є Войнилівська селищна рада територіальної громади, ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування пункту 4 рішення 30 сесії Томашівської сільської ради демократичного скликання від 21.08.2015 року "Про розгляд актів постійної земельної комісії сільської ради з питань земельних відносин", скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 та рішення, на підставі якого видано дане свідоцтво,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 ОСОБА_2 звернувся в суд позовом до Томашівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування пункту 4 рішення 30 сесії Томашівської сільської ради демократичного скликання від 21.08.2015 року "Про розгляд актів постійної земельної комісії сільської ради з питань земельних відносин", скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 та рішення, на підставі якого видано дане свідоцтво.

Позовні вимоги з подальшими уточненнями мотивував тим, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 він успадкував земельну ділянку площею 0,42 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Окрім цього, до складу спадщини входило і домоволодіння по АДРЕСА_1 . Оскільки право власності на будинок не було зареєстровано з покійною ОСОБА_3 , то право власності на даний будинок було за ним визнано на підставі рішення виконавчого комітету Томашівської сільської ради Калуського району. Вказане домоволодіння знаходилось на земельній ділянці площею 0,60 га, що підтверджується записом в погосподарській книзі за 2006-2010 роки. Однак після смерті ОСОБА_3 її сусід ОСОБА_4 захопив частину її земельної ділянки шляхом будівництва господарських будівель, у зв`язку із чим площа земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку ОСОБА_3 , істотно зменшилась. Адже у покійної ОСОБА_3 було 0,60 га землі, а у нього фактично є 0,1873 га під домоволодінням, ще дві земельні ділянки орієнтовною площею 0,10 га та 0,05га в полі, а також 0,20 га «Біля цвинтару», яка була з його згоди передана у власність його дружині, щоб він не платив земельний податок, так як його дружина була пенсіонером та звільнена від сплати земельного податку. Тобто, у нього в користуванні загалом є тільки приблизно 0,53 га, а відповідно розмір його земельної ділянки призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку є меншим приблизно на 0,7-0,9 га. Позивач вказує, що при приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в сільській раді його запевнили, що йому ще додадуть землі згодом, тож він погодився оформити право власності на 0,1873 га. Однак, коли ОСОБА_4 розпочав приватизацію своєї земельної ділянки, він відмовлявся погодити межі земельної ділянки ОСОБА_4 , оскільки вважав, що частина цієї земельної ділянки повинна належати йому також, як спадкоємцю після смерті ОСОБА_3 . Проте Томашівська сільська рада рішенням від 21.08.2015р. затвердила Акт земельної комісії щодо визначення меж земельної ділянки ОСОБА_4 , та вирішила передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку без його погодження, як межівника. На підставі даного рішення Томашівської сільської ради ОСОБА_4 зміг отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, і в цю земельну ділянку ввійшла і самовільно захоплена ним в 2008 році частина його земельної ділянки. Тому вважає таке рішення сільської ради та свідоцтво про право власності на земельну ділянку незаконними, оскільки було порушено його право на отримання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в тому розмірі, в якому вона була у покійної ОСОБА_3 . Про існування оскаржуваного рішення та свідоцтва йому стало відомо тільки в 2018 році під час розгляду справи за його позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 02 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Томашівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 визнання неправомірним та скасування пункту 4 рішення 30 сесії Томашівської сільської ради демократичного скликання від 21.08.2015 року "Про розгляд актів постійної земельної комісії сільської ради з питань земельних відносин", скасування свідоцтва № НОМЕР_1 від 16.01.2016 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0232 та рішення, на підставі якого видано дане свідоцтво - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам й постановив незаконне рішення. Да думку апелянта, судом першої інстанції не враховано того, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 ним успадковано домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке розміщено на земельній ділянці площею 0,60 га та 0.42 га (пай), що підтверджено записом погосподарських книг Томашівської сільської ради за 2006-2010 роки та довідкою Томашівської сільської ради №245 від 08.02.2008 року, яким судом не дано жодної правової оцінки. Згідно погосподарських книг Томашівської сільської ради №16 за 1991-1995 роки та за 1996-2000 роки -2010 роки за господарством ОСОБА_3 обліковувалась земельна ділянка під будівлями 0.31 га. Однак, рішенням Томашівської сільської ради йому передано у власність тільки 0,1873 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, внаслідок чого порушено його право на землю. Вважає, що відповідач ОСОБА_4 самовільно зайняв частину належної йому земельної ділянки, так як не подав жодних доказів щодо провомірного користування спірною земельною ділянкою.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 чи його представник не з`явились, хоч у встановленому законом порядку були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Повідомлення представника позивача ОСОБА_6 про час і місце розгляду справи підтверджується її заявою від 13 січня 2022 року про ознайомлення з матеріалами справи 13,20,25,27 січня 2022 року (а.с.198).

Окрім того, представник позивача ОСОБА_6 перебуваючи у залі судового засідання відмовилась приймати участь у розгляді справи, а на запитання головуючого, чому позивач не з`явився у судове засідання при цьому зареєструвавши 01.02.2022 року у канцелярії суду вісім заяв зрозумілої відповіді не поступило.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_2 та його представник у судове засідання не з`явились без поважних причин, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ясінець В.П. заперечив доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 4 рішення 30 сесії Томашівської сільської ради демократичного скликання від 21.08.2015 року "Про розгляд актів постійної земельної комісії сільської ради з питань земельних відносин", свідоцтвом № 51708551 від 16.01.2016 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0232 та рішенням на підставі якого видано дане свідоцтво не порушено право позивача на земельну ділянку.

Увалене рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 240 зворот).

За змістом довідки виконавчого комітету Томашівської сільської ради № 1496 на момент смерті ОСОБА_3 за нею обліковувалось 0,60 га землі, що підтверджується також інформацією погосподарської книги Томашівської сільської ради за 2006-2010 роки, згідно яких за ОСОБА_3 станом на 2008 рік (рік смерті) обліковувалось всього 1,02 га землі, із яких 0,42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (на яку було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 ), 0,50 для ведення особистого селянського господарства та 0,10 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) (т. 1 а.с. 53,240).

Після її смерті за заявою позивача ОСОБА_2 було заведено спадкову справу, та 21.01.2008 нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,42 га (т. 1 а.с. 108,169).

Рішенням виконавчого комітету Томашівської сільської ради від 25.12.2008 р. № 61/7 ОСОБА_2 було надано дозвіл на оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 як спадкоємцю після смерті ОСОБА_3 , а 02.02.2009 ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 47, 221)).

Рішенням Томашівської сільської ради від 25.12.2008 «Розгляд заяв. Про передачу земель у власність» вирішено передати у власність ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,1873 га для будівництва, обслуговування житлового будинку і 0,2076 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Томашівської сільської ради від 27.03.2012 «Розгляд заяв. Про затвердження технічної документації із землеустрою по передачі земель у власність» було внесено зміни в рішення Томашівської сільської ради від 25.12.2008, а саме вирішено передати у власність виключно земельну ділянку площею 0,1873га для будівництва, обслуговування житлового будинку. На підставі даних рішень ОСОБА_2 було виготовлено технічну документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, та така технічна документація була виготовлена ПП «Софія» (т. 1 а.с. 40-48, 110).

14 вересня 2012 ОСОБА_2 звернувся до сільської ради із заявою про затвердження технічної документації і рішенням Томашівської сільської ради від 02.10.2012 «Розгляд заяв. Про затвердження технічної документації із землеустрою по передачі земель у власність» було затверджено технічну документацію, а 15.08.2013 державним реєстратором реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області було зареєстровано право власності ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1873 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, а 30.08.2013 було видано Свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно з індексним номером 8701830 (т. 1 а.с. 52,143, 249 зворот 250).

Відтак, земельна ділянка ОСОБА_2 призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку була сформована в 2012 році, їй було присвоєно кадастровий номер, та зареєстровано право власності позивача на дану земельну ділянку, тобто межі земельної ділянки були визначені.

Рішення Томашівської сільської ради від 02.10.2012р. «Розгляд заяв. Про затвердженння технічної документації із землеустрою по передачі земель у власність» та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно з індексним номером 8701830 на земельну ділянку площею 0,1873га для будівництва, обслуговування житлового будинку є чинними на даний час.

Установлено, що після приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на підставі рішення Томашівської сільської ради від 11.04.2014 «Розгляд заяв. Про виготовлення технічної документації із землеустрою та передачу земель у власність» розпочав приватизацію своєї земельної ділянки та приступив до виготовлення технічної документації. ОСОБА_2 відмовився погоджувати межі земельної ділянки ОСОБА_4 , оскільки вважав, що він має право ще на частину земельної ділянки, яка не ввійшла у межі уже приватизованої ним своєї земельної ділянки. У зв`язку із цим Томашівською сільською радою було складено Акт від 02.07.2014, згідно якого комісія рекомендувала розглянути даний акт на сесії сільської ради та дати дозвіл ОСОБА_4 на приватизацію земельних ділянок без підпису ОСОБА_2 . Даний акт був затверджений рішенням Томашівської сільської ради від 21.08.2015 (т. 1 а.с. 5,8,14).

Також судом першої інстанції з оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 0000948 встановлено, що в рамках кримінального провадження проводилась судова почеркознавча експертиза. За результатами її проведення надано Висновок експерта від 02.12.2016р. № 1.1.-24819, згідно якого рукописні написи від імені ОСОБА_2 та підпис біля дати на заяві про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1873 га для АДРЕСА_2 від 14.09.2012 р. виконані ОСОБА_2 . А також підписи у графі "землекористувач ОСОБА_7 " в акті встановлення та погоджнення зовнішніх меж землекористування від 20.03.2011 року та в акті встановлення та виносу зовнішніх меж землекористування в натурі від 16.02.2009 року виконані ОСОБА_2 .

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частина перша статті 123 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на час видачі державного акта) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 43 ЗК України права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статей 27, 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 23 ЗК України (в редакції, чинній на час передачі спірної земельної ділянки в постійне користування) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частиною 1 статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

У частині другій статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його права на земельну ділянку, а саме не доведено, що саме відповідачем, як суміжним землекористувачем, порушено межі належної йому земельної ділянки.

З такими висновком колегія суддів погоджується та вважає їх обґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оскаржуваними рішеннями сільської ради та видачею відповідачу державного акта про право приватної власності на землю порушує його права на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він акт погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж не підписував, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

При цьому колегія суддів бере до уваги те, що визначення на погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі рішеннями Томашівської сільської ради та приватизацією ОСОБА_4 для будівництва, обслуговування житлового будинку земельної ділянки площею 0.25 га по АДРЕСА_2 на території Томашівської сільської рада право власності чи користування ОСОБА_2 не було порушено.

Зазначені обставини також підтверджені рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.11.2020 по справі № 345/4416/18-ц, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та є преюдиційним в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанцій залишив поза увагою посилання ОСОБА_2 як на підставу для задоволення позову, на непідписання ним акта встановлення меж земельної ділянки, яким визначалися межі земельної ділянки з покійним ОСОБА_3 не впливають на правильність вирішення справи.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову правильними, такими, що відповідають нормам матеріального права та ухвалені з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), Об`єднаної Палати Касаційного цивільного Суду, викладених у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), Верховного Суду, викладених у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 583/1573/17 (провадження № 40025св18),від 10 червня 2020 року у справі № 577/2663/17 (провадження № 61-37573св18), від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18)та ін.

Суд також відхиляє інші доводи апеляційної скарги, адже вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 08 лютого 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О. Максюта