Справа №265/6217/20
Провадження №2/265/65/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2022 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/6217/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі договору дарування від 20 грудня 1997 року він є власником буд. АДРЕСА_1 , де зареєстрований рідний брат його покійної дружини, відповідач ОСОБА_2 , який однак за даною адресою фактично не мешкає з серпня 2019 року, бо забрав свої власні речі та виїхав з будинку. Отже, відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але фактично у спірному будинку не проживає з серпня 2019 року по теперішній час, не бере участі в оплаті комунальних послуг з утримання будинку позивача. Оскільки відповідач добровільно не бажає надавати згоду на зняття з реєстрації, то просив суд за ст. 391, 405 ЦК усунути перешкоди позивачу у здійснені права власності на будинок АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування таким житлом.

Не погоджуючись із позовом від відповідача до суду надійшов відзив, де ОСОБА_2 зазначав, що починаючи з липня 2015 року він проживав разом зі своєю рідною сестрою та ОСОБА_1 аж до початку грудня 2019 року по АДРЕСА_1 , після чого його сестра з позивачем відправили його на кілька тижнів до тітки у м. Покровськ, щоб не повертати йому позичені у відповідача кошти. Додавав, що він перебуває у тяжкому становищі, оскільки є інвалідом І групи за захворюванням серця та майже не виходить з дому, тому самостійно не може повернутися додому. Згодом його сестра померла, а ОСОБА_1 відмовився повернути йому позичені гроші. Оскільки його тітка з м. Покровськ виганяє його з будинку, а йому 61 рік, то він має намір повернутися жити за місцем своєї реєстрації, де не мешкав деякий через поважні причини. Отже, просив суд в позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

У судове засідання ані позивач, ОСОБА_1 , ані його представник, ОСОБА_3 , не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні поданого позову.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судове також не з`явився, надавши заяву з проханням вирішити спір у його відсутність, підтримуючи поданий ним відзив.

На підставі ч. 1 ст. 273 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Таким чином суд, розглянувши справу за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 20 грудня 1997 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1-4034, вбачається, що ОСОБА_1 є власником буд. АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстрацією права власності позивача на такий будинок Маріупольським БТІ 12 вересня 2001 року, реєстр № 17882.

За інформацією від 16 вересня 2020 року та від 6 жовтня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що у буд. АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 31 серпня 2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Натомість, згідно із довідкою про склад родини КСН «Азовець» від 16 вересня 2020 року вбачається, що в буд. АДРЕСА_1 фактично проживає лише один ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки МСЕК від 18 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 є особою з 1-Б групою інвалідності з 1 жовтня 2017 року та безстроково, потребуючи постійного стороннього догляду.

При цьому за інформацією № 57 від 29 листопада 2021 року КУ «Маріупольський будинок-інтернат для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю № 1» вбачається, що ОСОБА_2 за наказом № 265/4 від 21 вересня 2021 року починаючи з 21 вересня 2021 року перебуває на повному державному забезпеченні відповідно до путівки № 102/23, виданої Департаментом соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації, у КУ «Маріупольський будинок-інтернат для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю № 1», будучи зареєстрованим на теперішній час по АДРЕСА_2 , тобто за місцем свого перебування.

Також суд вказує, що на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 січня 2021 року провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та моральної шкоди було закрито через прийняття судом відмови ОСОБА_2 від заявлених ним позовних вимог.

Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідач, ОСОБА_2 , фактично починаючи з 2020 року у буд. АДРЕСА_1 не мешкає, а з 21 вересня 2021 року відповідач зареєстрований в АДРЕСА_2 за місцем свого перебування на повному державному забезпеченні в КУ «Маріупольський будинок-інтернат для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю № 1».

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц.

Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд встановив, що відповідач не є членом родини позивача, який є власником буд. АДРЕСА_1 .

Також на теперішній час сторони не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, оскільки ОСОБА_2 мешкає окремо від позивача, починаючи з 2020 року.

Крім того зараз ОСОБА_2 забезпечений житлом, оскільки перебуває на повному державному забезпеченні в КУ «Маріупольський будинок-інтернат для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю № 1», де відповідач зареєстрований з 21 вересня 2021 року.

Таким чином на підставі наведеного судом обґрунтування право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц.

Отже, за фактичних обставин, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідач, який не є членом родини позивача, залишаючись зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки, маючи інше місце реєстрації свого проживання, є таким, що втратив право користування буд. АДРЕСА_1 .

Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання ОСОБА_2 у спірному житловому будинку з 2020 року свідчить про фактичну втрату ним права на користування таким житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого ОСОБА_1 позову шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування буд. АДРЕСА_1 .

На підставі переліченого вмотивування суд відкидає доводи, наведені відповідачем у відзиві на позов ОСОБА_1 .

Суд зауважує, що оскільки ОСОБА_2 є особою з 1-Б групою інвалідності, то на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ч. 6 ст. 141 ЦПК від сплати судового збору за наслідком розгляду справи в суді він звільнений.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 8 лютого 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрований в АДРЕСА_2 .

Суддя