РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого - судді Прохоренко В.В.,

секретаря Бакшина К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 27.07.2007року перебував у шлюбі з відповідачкою, з часом зрозумів, що дружина не має до нього жодних почуттів, а використовувала його як джерело отримання коштів, потрібних їй на лікування. 21.12.2015року він подав до суду позов про розірвання шлюбу, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 11.02.2016 року шлюб розірвано.

Факт подання заяви про розірвання шлюбу спровокував сварку, що довела відповідачку до істеричного стану, оскільки на початку 2016року він повинен був йти в рейс, що проходить у небезпечному регіоні країни Карибського басейну, Мексика, ОСОБА_2 побоювалася, що у разі його неповернення із рейсу, вона залишиться без засобів на існування та будь-яких прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка не є спільною власністю подружжя.

У зв`язку з цим, відповідач вмовила його переписати квартиру на неї, шляхом укладення договору купівлі-продажу. 22.12.2015року між ним та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ціна квартири була визначена в сумі 149 000,00грн., у той час як реальна її вартість становила 25000-27000дол.США. Домовленість про таку ціну була досягнута за умови, що відповідачка виплатить йому зазначену в договору суму до його виходу в рейс, а після повернення виплатить частину грошових коштів, які він впродовж перебування у шлюбі перераховував на її лікування та утримання.

При укладенні даного договору йому пояснили, що для придбання майна одним з подружжя необхідно отримати письмову згоду на це у іншого подружжя, тому від підписав стандартну заяву(виходячи з його розуміння природи цього правочину та розуміння української мови) про згоду ОСОБА_2 на придбання квартири, в якій зазначено, що нібито вона купує квартиру за її особисті кошти, що не відповідає дійсності.

ОСОБА_2 протягом всього часу подружнього життя хворіла, потребувала лікування та перебувала на його утриманні, оскільки взагалі не мала будь-яких джерел доходів або майна, яке б могло становити її особисту приватну власність. Отже, квартиру АДРЕСА_1 , він передав ОСОБА_2 на виконання частини їх домовленості про поділ подружнього майна.

Окрім того, 23.12.2015року відповідач під час чергової сварки з приводу поділу майна та вирішення питання про подальше її утримання, на його претензію про продаж ним особистої квартири за безцінь, пообіцяла виплатити після його повернення з рейсу 28 000дол.США, на які б він міг почати «нове життя». На підтвердження цієї домовленості вона запропонувала укласти договір позики, згідно з яким зобов`язана повернути зазначену суму коштів.

Таким чином, остаточна їх з відповідачкою домовленість з приводу поділу спільного майна зводилася до того, що він передає у власність ОСОБА_2 квартиру, а вона повинна сплатити йому за вказану квартиру 28 000дол.США після його повернення з рейсу.

Однак, скориставшись його нетверезим станом та юридичною необізнаністю, поганим знанням української мови, відповідач надала йому на підпис текст договору позики. Лише після виходу у рейс, він уважно прочитав текст договору та зрозумів, що за умовами договору обов`язок повернути кошти лежить не на відповідачці, а на ньому, що було прямо протилежним їх домовленості.

Відтак, у тверезому стані він просто не міг погодитись на умови договору позики щодо відповідальності за прострочення повернення суми позики, які є завищеними та несправедливими і, взагалі не мав наміру та не міг брати позику. Навпаки, саме відповідачка за їх домовленістю повертає йому 28 000дол.США, за належну йому частину спільного майна подружжя, нажитого ними за час шлюбу.

В пункті 2 договору позики, зазначено, що позичальник повністю усвідомлює, що кошти зазначену в договорі є особистою приватною власністю позикодавця. Разом із тим, цей пункт договору не відповідає та не міг відповідати дійсності, адже відповідач під час шлюбу, у тому числі на момент укладення договору позики, не отримувала майно або інші доходи, які в розумінні ст.75 СК України могли бути її особистою приватною власністю.

За таких обставин, вважає, що є підстави для визнання договорів купівлі-продажу та позики недійсними.

Відчужуючи за договором купівлі-продажу належну йому на праві особистої приватної власності квартиру, він виходив із того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 могла залишитися без житла, тому він переоформив свої квартиру у порядку поділу подружнього майна, за вкрай заниженою ціною, яку йому ніхто так і не виплатив, за відсутності у відповідачки коштів на таку виплату.

Виходячи, з цього вважає, що сам по собі договір купівлі-продажу квартири, у розмінні ст.235 ЦК України є удаваним, спрямованим на приховання договору про поділ майна подружжя.

Водночас, поділ подружнього майна за словами ОСОБА_2 мав відбутися також і шляхом укладення позики, яким нібито йому гарантовано повернення частини грошових коштів у розмірі 28 000дол.США, які він перераховував їй раніше.

Однак, через погане знання юридичної термінології та української мови, перебування у стані легкого сп`яніння та під значним моральним тиском, він помилився щодо дійсної природи правочину, а саме не правильно зрозумів предмет договору позики, хто є позичальником, а також той факт, що за договором позики та купівлі-продажу не можна здійснювати поділ подружнього майна.

Про його помилку стосовно дійсної природи правочину свідчить, зокрема те, що: він отримує значну заробітну плату і не мав потреби позичати грошові кошти; подача ним позову про розірвання шлюбу і повідомлення про цей факт відповідача, привела до низки сварок і, укладення ним на невигідних умовах договору купівлі-продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири; відповідач не мала коштів та джерел надходження, які б могла позичити йому; відсутність фактів реальної передачі йому коштів за обома договорами, із чого вбачається лише намір передати кошти в майбутньому за укладеними домовленостями про поділ спільного майна.

Окрім того, у зв`язку із його помилкою щодо правової природи договору купівлі-продажу та договору позики слід застосувати і ст. 229 ЦК України.

Вважає, що договір купівлі-продажу від 22.12.2015року та договір позики від 23.12.2015року необхідно визнати удаваними як такі, що приховують укладення договору про поділ спільного майна подружжя, а тому слід застосувати до них положення законодавства що регулюють відносини поділу спільного майна подружжя. Також слід враховувати, що вони укладалися внаслідок помилки щодо дійсної природи правочину, а тому підлягають визнанню недійсними і з цієї підстави.

Окрім того, договір позики від 23.12.2015року як частина домовленості про поділ майна, що становить спільну сумісну власність подружжя, не був нотаріально посвідченим, що передбачає ч.2 ст. 69 СК України, а тому відповідно до вимог ст.ст. 215,220 ЦК України є нікчемним. Отже, договір позики від 23.12.2015року є нікчемним, у зв`язку з недодержанням нотаріальної форми правочину.

З огляду на викладене, позивач просив: визнати недійсними підписані між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір від 22.12.2015року про купівлю-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 та договір позики від 23.12.2015року на суму позики 28 000дол.США, як такі, що спрямовані на приховання договору про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, а також укладені під впливом помилки щодо дійсної природи правочину; стягнути з відповідача документально підтверджену суму судового збору.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 21.07.2017року Гаврилова Д.В. відкрито провадження та призначено судовий розгляд справи.

У зв`язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Гаврилова Д.В., справа передана на повторний автоматизований перерозподіл.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. від 10.11.2017року прийнято до розгляд дану цивільну справу.

У відзиві представник ОСОБА_2 за дорученням ОСОБА_4 заперечував проти позову, зазначив, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 04.07.2017року ухваленим у справі №766/9700/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, встановлено, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів того, що ОСОБА_2 використовувала грошові кошти на свій розсуд, проти його волі і, не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби або приховувала грошові кошти .

Внаслідок хвороби ОСОБА_2 витрачала значну кількість грошових коштів на діагностику та лікування в різних медичних закладах і в різних країнах.

На лікування витрачала кошти від зайняття підприємницькою діяльністю та від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а також змушена позичати грошові кошти у рідних та близьких їй людей. ОСОБА_1 в оплаті лікування та її утриманні лише частково приймав участь.

Окрім того, ОСОБА_2 змушена була взяти за договором від 21.12.2015року позику в сумі 30 000дол.США для подальшого лікування, позика була взята на її особисті потреби, а не в інтересах сім`ї. В подальшому вона надала позику ОСОБА_1 в сумі 28 000,00дол.США на підставі договору позики від 23.12.2015року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір позики не відповідає вимогам закону через відсутність у нього волевиявлення на укладення договору, а також через те, що гроші за цим договором не передавались, є надуманими та безпідставними.

Договір позики укладений у письмовій формі і твердження щодо неотримання грошей за цим договором не може ґрунтуватись на показах свідків.

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували безгрошовість договору, відсутність волевиявлення на укладення договору позики та не надано жодного доказу на підтвердження його недійсності, що є його обов`язком у відповідності до ст.81 ЦПК України.

Окрім того, на підтвердження виконання зобов`язань за договором позики та визнання укладення договору є надіслане ОСОБА_2 16.08.2016року повідомлення, в якому ОСОБА_1 зазначав про необхідність з`явитись 19.08.2016року в адвокатську контору для передачі (повернення) грошових коштів за договором позики від 23.12.2015року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що договір укладено між подружжям і що предметом договору є гроші, які в свою чергу отримані позикодавцем в борг тому вони є спільним майном подружжя не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки законом не заборонено передавати в позику позичені гроші, незалежно від того, отримувались вони одним із подружжя в інтересах сім`ї або у особистих інтересах. А грошові кошти позичені ОСОБА_2 відповідно до договору позики від 21.12.2015року були її особистою власністю і в подальшому надані в позику ОСОБА_1 на підставі договору.

Доводи позивача про те, що між подружжям була домовленість про поділ спільного майна, не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними доказами. ОСОБА_2 придбала квартиру за договором купівлі-продажу, а свої особисті кошти надала за договором позики. Інших угод або домовленостей не було та не могло бути. Будь-яких помилок ОСОБА_1 стосовно укладених договорів не робив

Твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не мала жодних доходів, оскільки відсутня відповідна інформація у податковій інспекції про такі доходи, не спростовують обставин справи. До того ж відповідна інформація про доходи ОСОБА_1 також відсутня у податковій інспекції, що було встановлено при розгляді цивільної справи №766/9700/16-ц

В судове засідання позивач не з`явився, надав повноваження представнику.

В останню судове засідання представник позивача адвокат Бєрьозка Ю.В. не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, надала повноваження представнику.

Представник відповідача адвокат Загоруйко Г.А. в останнє судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його та відповідача відсутність, в задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки відсутні докази обґрунтування позовних вимог щодо нерозуміння позивачем української мови та перебування у стані алкогольного сп`яніння, а також не проведення позивачем оплати експертизи призначеної за його клопотанням.

Суд враховуючи повідомлення учасників справи в передбаченому законом порядку про дату, час і місце судового засідання та подані заяви, вважає можливим розглянути справи у відсутність сторін.

Дослідивши матеріали справи суд, установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.07.2007року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ,серія НОМЕР_1 (а.с.13 т.1).

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 11.02.2016року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с.14т.1).

22.12.2015року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_1 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.11-12 т.1).

Пунктом 2.1 договору визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 149 000,00грн. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру (п.2.2). Оціночна вартість квартири згідно зі звітом про оцінку майна, проведеного ТОВ «Оцінка 24» станом на 22.12.2015 року становить 149 000,00грн (п.2.3).

Згідно з п.4.3 договору при його посвідченні сторони стверджували, що мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, правочин вчинено не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, правочин не є фіктивним або удаваним(п. 4.3.).

Звертаючись із позовом про визнання удаваними договору купівлі-продажу позивач посилався на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 могла залишитися без житла, тому він переоформив свою квартиру на неї в порядку поділу майна, при цьому за вкрай заниженою ціною, яку йому ніхто так і не виплатив, оскільки ОСОБА_2 не мала самостійного доходу на праві особистої приватної власності.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19), який суд у відповідності до положень ч.4 ст.263ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін спірного договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором та настання між сторонами такого договору, інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу удаваним.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договору позики та договору купівлі-продажу, на підставі частини 1 статті 229 ЦК України як правочину, вчиненого під впливом помилки, суд виходить із таких мотивів.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За матеріалами справи встановлено, що 23.12.2015року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 (позикодавець) передає ОСОБА_1 (позичальнику) у власність грошові кошти в сумі, що еквівалентна 28 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю до 23.08.2016року. Пунктом 10 договору визначено що підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника (а.с.10т.1).

Згідно з повідомленням від 16.08.2016року, ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 пропозицію з`явитися 19.08.2016 року об 11:30хв до адвокатської контори за адресою: м. Херсон, вул. Маяковського, 4 для передачі коштів згідно з договором позики від 23.12.2015року (а.с.112-114 т.1).

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

В порушення вимог ст.12, ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не довів за допомогою належних і допустимих доказів того факту, що він як позичальник помилявся відносно природи договору, прав та обов`язків в сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість її використання за цільовим призначенням, яку саме істотну умову договору він неправильно сприйняв та яким чином це вплинуло на його волевиявлення, з огляду на те, що сторони уклали письмовий договір позики, у якому чітко зазначено, що саме, ОСОБА_2 є позикодавцем, а ОСОБА_1 позичальником і, своїми підписом засвідчив отримання грошових коштів і в подальшому визнавав борг, про що свідчить направлена ним на адресу відповідачки пропозиція зустрічі з метою повернення ним боргу.

Враховуючи, що за встановленими судом обставинами справи підстави для визнання договору позики недійсним відсутні, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 6, 202-203, 215, 229, 235, 626, 638, 655, 1046-1047 ЦК України, керуючись ст.ст. 3-7, 9-13, 76-81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Суддя В.В.Прохоренко