УХВАЛА

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 199/2141/17

провадження № 61-13560св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня

2020 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи заяву, зазначав, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2017 року у справі

№ 199/2141/17 частково задоволено його позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», акціонерне товариство), визнано незаконним та скасовано наказ від 16 березня 2017 року

№ 37 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлено його на посаді начальника відділу економічної та інформаційної безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту безпеки

АТ «Укрзалізниця». Стягнено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 093, 27 грн та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 липня 2017 року було предметом перегляду в апеляційному

та касаційному порядку і було залишене без змін.

На виконання цього рішення АТ «Укрзалізниця» поновило його на роботі

на підставі наказу від 01 березня 2018 року, відповідач виплатив йому кошти

за час вимушеного прогулу з 17 березня 2017 року до 27 липня 2017 року, проте невиплаченими залишились кошти за час вимушеного прогулу з 28 липня

2017 року до дати його фактичного поновлення на роботі, тобто до 01 березня 2018 року, в сумі 72 636,72 грн.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 28 липня 2017 року до 01 березня 2018 року в сумі 72 636,72 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року, заяву ОСОБА_1 частково задоволено.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2017 року за період з 28 липня 2017 року до 28 лютого 2018 року в сумі 72 450,03 грн.

У серпні 2021 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

У касаційній скарзі АТ «Українська залізниця» та додаткових поясненнях посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права і зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18), від 31 жовтня 2019 року у справі № 469/95/17 (провадження № 61-27077св18), від 02 грудня 2020 року у справі 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19) щодо необхідності застосування до спірних правовідносин строків звернення до суду, передбачених статтею 233 КЗпП України, а також у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2018 року у справі № 201/2464/16 (провадження № 61-15561св18) щодо порядку пред`явлення, строків пред`явлення та розгляду вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 199/2141/17, витребувано справу з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Вважає необґрунтованими посилання АТ «Українська залізниця»

на застосування судами першої й апеляційної інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у справі

за заявою ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення судупідлягає закриттю з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 72 636,72 грн.

Отже, ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, ураховуючи що на 01 січня

2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 102,00 грн (з цією заявою ОСОБА_1 звернувся до суду у грудні 2020 року).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу,

які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає

за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховний Суд перевірив, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК Українита зазначених обставин

не встановив.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги.

З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (Levages Prestations Services v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; Brualla Gomez De La Torre v. Spain, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ,

від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку,

що касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця»

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 12 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення підлягає закриттю, оскільки зазначені судові рішення не підлягають оскарженню в касаційному порядку відповідно до статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за заявою ОСОБА_1

про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 12 липня 2021 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков Є. В. Коротенко
В. М. Коротун М. Ю. Тітов