ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження 2/201/100/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С,

при секретарі - Пісчанській Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 листопада 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року справа була направлена за підсудністю до Деснянського районного суду м. Чернігова. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 березня 2020 року з Дніпровського апеляційного суду після скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року до справи була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 .

Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що 22.12.2016 року Відповідач 1 позичив у нього 120000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 22.12.2018 року. З позичених Позивачем коштів у сумі 120 000 доларів США 27 000 доларів США не підлягали поверненню, оскільки були погашенням боргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 перед Відповідачем 1, згідно розписки від 08.09.2016 року. Таким чином Відповідач 1 був зобов`язаний повернути Позивачу 93 000 доларів США до 22.12.2018 року включно. Крім того, розписка була написана в присутності свідка ОСОБА_6 . На даний час грошові кошти Відповідачем 1 не повернуті, у зв`язку з чим Позивач був вимушений звернутися до суду

Також між Позивачем та Відповідачем 2 був укладений договір поруки, за яким Відповідач 2 взяв на себе зобов`язання по оплаті боргу Відповідача 1 за розпискою від 22 грудня 2016 року в сумі 10 000 грн. у випадку невиконання ним своїх зобов`язань але свої зобов`язання також не виконав.

З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 93000 доларів США на користь Позивача та стягнути з ОСОБА_7 на користь Позивача 10 000 грн.

Відповідач-1 у своєму відзиві заперечував факт укладення розписки та отримання коштів від Позивача, проте не заперечував, що підпис на розписці був виконаний ним, у зв`язку з чим подав клопотання про призначення судово-технічної експертизи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у даній справі від 01.10.2020 року було задоволено клопотання Відповідача 1 та призначено судову технічну експертизу, проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз та попереджено їх про кримінальну відповідальність за відмову від дачі висновку і за дачу свідомо помилкового висновку, витрати із проведення експертизи покладені на Відповідача 1, а провадження у справі зупинено.

На вирішення експерта поставити наступні питання:

1.Чи одночасно виконані фрагменти документа, а саме розписки від 22 грудня 2016 року, зокрема друкований текст бланку ТОВ «Чек-Трейд», текст самої розписки та підпис позичальника разом з відтиском печатки?

2.Що було виконано раніше, підпис разом з відтиском печатки, який міститься в розписці чи основний друкований текст?

3.Яка може бути різниця в часі між поставленням підпису з відтиском печатки та друкуванням тексту розписки від 22 грудня 2016 року?

4.Чи виготовлено розписку від 22 грудня 2016 року шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки?

27.09.2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження у справі було поновлено, у зв`язку з надходженням листа від Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз у зв`язку з не здійсненням Відповідачем 1 оплати та поверненням 22 вересня 2021 року вищевказаної цивільної справи без проведення експертизи.

При цьому, сама експертиза сплачена Відповідачем 1 не була, жодних документально підтверджених пояснень підстави відсутності її оплати або клопотань про відстрочення або розстрочення її сплати Відповідачем 1 до суду не надавалось.

23.11.2021 року до суду надійшло клопотання представника Відповідача 1 про зупинення провадження у цивільній справі. Зазначене клопотання було мотивоване розглядом Новозаводським районним судом м. Чернігова справи № 751/4744/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання усного договору позики від 22.12.2016 року недійсним. У задоволенні зазначеного клопотання судом було відмовлено.

Від позивача надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи розписки від 22.12.2016 року, в задоволенні якого судом було відмовлено.

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, в якій останній зазначив що не визнає позовні вимоги.

Від третьої особи ОСОБА_4 21 квітня 2020 року та 23 квітня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у формі розписки, відповідно якого останній отримав у борг грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США, з яких 27 000 доларів США не підлягали поверненню, оскільки були погашенням боргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 перед Відповідачем 1, згідно розписки від 08.09.2016 року. Таким чином Відповідач 1 був зобов`язаний повернути Позивачу 93 000 доларів США до 22.12.2018 року включно. Розписка від 22.12.2016 року Відповідачем 1 була написана в присутності свідка ОСОБА_6 , які зобов`язався повернути не пізніше ніж 12 серпня 2021 року.

На час розгляду справи грошові кошти Відповідачем 1 ОСОБА_2 не повернуті, у зв`язку із чим Позивач вимушений звернутися до суду із відповідним позовом.

Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі 373/2054/16-ц зазначила, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач 1 всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, викладених у відзиві та подальших заявах, призначену за його ж клопотанням експертизу не оплатив, отже, факт існування вказаної заборгованості не спростовано.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності, а також те, що Відповідач 1 свої зобов`язання за договором позики не виконав, суд вважає можливим стягнути з відповідача 1 ОСОБА_2 на користь Позивача суму боргу за договором позики від 22 грудня 2016 року у сумі 93 000 доларів США.

Що стосується вимог про стягнення грошових коштів з поручителя, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (чинній на момент виникнення зобов`язання) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

В даному випадку, відповідно до п.1.1 та 2.1 договору поруки від 01.12.2017 поручитель бере на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають із розписки від 22.12.2016 року у сумі 93 000 доларів США. Строк виконання зобов`язання за Основним Договором складає 22.12.2018 року.

Згідно з п.3.1 договору поруки від 01.12.2017 року поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. За належне виконання Боржником забезпеченого зобов`язання, але в будь-якому випадку розмір відповідальності Поручителя не перевищує 10 000 грн.

Згідно з п.4.1 договору поруки від 01.12.2017 договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами умов даного договору.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина перша статті 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умова договору поруки про його дію до повного виконання сторонами умов даного договору не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умова про дію договору до повного виконання умов договору вказує на подію, яка має неминуче настати, а тому є терміном в розумінні ч. 1 ст. 252 ЦК України.

З огляду на цей висновок, слід застосувати припис, викладений у реченні другому частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника. Однак і в такому разі кредитор може звернутися із зазначеною вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

На правильність застосування такої правової позиції у подібних правовідносинах неодноразово наголошувала й Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10.04.2019 у справі № 604/156/14-ц, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 35).

З відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителів кредитор може звернутися протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Так, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 408/8040/12, від 20.06.2018 у справі № 758/6863/14-ц, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 27.03.2019 у справі № 200/15135/14-ц).

Тобто встановлений у ч. 1 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк слід обчислювати за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, що є датою виконання основного зобов`язання.

Про правильність застосування даних норм права свідчить постанова Великої Палати Верховного суду від 08.06.2021 у справі № 202/781/14-ц, провадження № 14-356цс19.

Позивач із даним позовом із вимогою до відповідача 2 ОСОБА_3 , який є поручителем, міг звернутися впродовж шести місяців з дати, визначеної для погашення заборгованості, а фактично звернувся до суду лише 26.11.2019 року.

Таким чином, станом на 26.11.2019 договір поруки укладений між Позивачем та Відповідачем 2 припинений. А тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із відповідача 2 ОСОБА_3 до задоволення не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача 1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики від 13 вересня 2017 року у розмірі 93 000 доларів США.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 9 605, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев