ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1567/22 Справа № 210/4215/18 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Донецький юридичний інститут МВС України

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року, ухваленого суддею Ступаком С.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач Донецький юридичний інститут МВС України звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання.

Просив суд стягнути з відповідача заборгованість за навчання в Донецькому юридичному інституті МВС України в сумі 21649, 97 грн., та понесені судові витрати у розмірі 1762 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 серпня 2016 року наказом Донецького юридичного інституту МВС України №140 о/с «Про зарахування на навчання» ОСОБА_1 було зараховано студентом першого курсу денної форми навчання за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб Донецького юридичного інституту МВС України на підставі правил прийому та рішення приймальної комісії від 25.08.2016 року протокол №29.

Відповідно до ст.73 Закону України «Про вищу освіту» між ОСОБА_1 та Донецьким юридичним інститутом МВС України було укладено договір №25/16 Кр про надання освітніх послуг.

Позивач зазначив, що за вказаним договором Донецький юридичний інституту МВС України взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача здійснити навчання на денній формі, за освітньо-кваліфікаційним рівнем «магістр», за спеціальністю «081 «Право».

Видати відповідачу документ про освіту державного зразка (пп.3 п.2 договору №25/16Кр) за умовами виконання відповідачем навчального навантаження в обсязі, необхідному для здобуття певного ступеня освіти.

Відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу в розмірі та в строки встановлені цим договором і дотримувався обов`язків, передбачених ст.63 Закону України «Про вищу освіту» (п.4, п.6 договору).

Загальна вартість освітньої послуги складала 27255 грн. За 1-й та 2-й семестри 2016-2017 навчального року на його навчання було витрачено 18170 грн., з яких відповідач ні чого не сплатив та зазначена сума стала заборгованістю. Після чого, 31.08.2017 року наказом №202 о/с Донецького юридичного інституту МВС України відповідача було відраховано з інституту за невиконання навчального плану та порушення умов договору про навчання.

19 жовтня 2017 року відповідачу було направлено лист №705 з проханням ліквідувати наявну заборгованість за надання освітніх послуг, на яких відповідач відповіді не надав.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та посилаючись на вимоги ст.ст.509, 526, 625, 901 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 21104 грн., а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 545,10 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року позовні вимоги Донецького юридичного інституту МВС України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Донецького юридичного інституту МВС України заборгованість за навчання в Донецькому юридичному інституті МВС України у сумі 21649, 97 грн. (двадцять одна тисяча шістсот сорок дев`ять гривень дев`яносто сім копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Донецького юридичного інституту МВС України судові витрати у сумі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні) за сплату судового збору.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 про скасування та перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року, залишено без задвоволення.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим заочним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з направленням справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудність, а також просить постановити окрему ухвалу у відповідності до вимог ч.1 та ч.11 ст.262 ЦПК України.

При цьому, скаржник зазначає, що його та його представників по справі, суд належним чином не повідомив про дату, час і місце судового засідання, вказує, що перед судовими засіданнями, про які він дізнавався випадково, у непередбачений ЦПК України спосіб, він надсилав суду клопотання про перенесення судового розгляду, які суд задовольняв, встановлюючи нову дату судового засідання. Вказує, що у обраний ним спосіб захисту ним був підготовлений відзив на позов, який він вважав за потрібне надати безпосередньо в судовому засіданні, але судові засідання до початку карантину на території України, не проводилися у зв`язку із занятістю судді в іншому судовому засіданні, позивач втратив інтерес до позовної заяви, в судові засідання не з`являвся, заяву про розгляд справи за його відсутністю не надсилав, заяву про постановлення заочного рішення суду не надавав, що вказує на відсутність підстав у суду першої інстанції про проведення заочного розгляду справи. Вказує, що суд повинен був за повторної неявки позивача ОСОБА_2 залишити позовну заяву без розгляду у відповідності до норм ч.5 ст.223 ЦПК України, але ця вимога судом не була виконана.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції позбавив його права на ефективний засіб юридичного захисту в Україні, проігнорував його клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про надання йому часу для отримання безоплатної правової допомоги.

Окрім того, скаржник вважає, що суд дійшов помилкового висновку про прийняття позовної заяви, оскільки не з`ясував право позивача звертатися до суду з позовом, розглянув та задовольнив позовну заяву особи, яка не наділена правом представляти юридичну особу з назвою Донецький юридичний інститут МВС України в органах владних повноважень на підставі припущень про нібито отримання послуг.

Відповідач наголошує на тому, що позов подано до суду в письмовій формі і підписано позивачем фізичною особою - керівником юридичної особи з назвою Донецький юридичний інститут МВС України, який в судові засідання не з`являвся, позовні вимоги не підтримував, додаткових вимог щодо предмета спору не заявляв, своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення до позову не заявляв чим фактично втратив інтерес до поданої позовної заяви.

Окрім того, скаржник вказує на те, що 01.10.2018 від фізичної особи ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надавши в якості доказу представницьких повноважень нікчемний правочин, на підставі якого вона нібито здійснює представницькі повноваження. Судом не було з`ясовано чи погоджені такі дії ОСОБА_3 безпосередньо з самим ОСОБА_2 . Зазначає, що довіреність видана ОСОБА_2 безпосередньо ОСОБА_3 не відповідає вимогам ч.1 ст.209, ч.1, ч.2 ст.245 ЦК України, тому являється нікчемною.

Також, відповідач вказує на те, що ОСОБА_2 не наділений повноваженнями звертатися до суб`єктів владних повноважень, передовіряти свої права та обов`язки - керівника іншим фізичним особам, шляхом видачі правочину з назвою «Довіреність» і не має права надавати всім іншим особам вчиняти дії, які створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Зазначає, що ОСОБА_3 не є представником, хоча і діє в чужих інтересах, але від власного імені та не має цивільної правоздатності.

Скаржник вказує і на те, що проектом Договору не передбачено вирішення спору шляхом звернення до суду про стягнення заборгованості.

Відповідач вважає, що заочне рішення підлягало скасуванню, а позовна заява фізичної особи ОСОБА_2 підлягала поверненню позивачу на підставі відсутності повноважень, які повинні бути зазначені в установчих документах, зареєстрованих у встановленому законом порядку, при зверненні до органів владних повноважень, діючи від юридичної особи з назвою «Донецький юридичний інститут МВС України».

Відповідач наголошує на тому, що підставою постановлення окремої ухвали є той факт, що ОСОБА_3 за завідомо неправдивим повідомленням суду про повноваження представляти іншу особу в суді, зловживаючи довірою судді, ввела в оману суд разом з керівником юридичної особи, готувалась до вчинення кримінального правопорушення, шляхом підробки правочину з назвою «Довіреність», а саме заволодінню чужим майном (грошовими коштами) через рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області (ч.1 ст.190 КК України).

Відзив на апеляційну скаргу відповідача, поданий на електронну адресу суду апеляційної інстанції 04.08.2021 року, а також отриманий 11.08.2021 року поштовим відправленням позивачем Донецьким юридичним інститутом МВС України колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України, без надання доказів надіслання копії відзиву іншій стороні по справі (а.с.190-254, т.1).

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 не підлягаєзадоволенню,виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, щоміж Донецьким юридичним інститутом МВС України та ОСОБА_1 було укладено договір №25/16КР про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою (а.с.5-6)

За умовами п.1 договору, виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме: навчання на денній формі протягом 1 року для здобуття освітнього ступеню «Магістр» за спеціальністю 081 «Право», обсяг навчального навантаження в кредитах Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи не менше 90 кредитів.

Умовами п.9, п.10 договору погоджено, що загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 27255 грн. 00 коп. Замовник вносить плату на рахунок інституту, за вільним способом, тобто одноразово, щороку, щосеместрово, щомісяця.

Відповідно до п.2 договору, виконавець - Донецький юридичний інститут МВС України зобов`язаний, зокрема, надавати одержувачу освітню послугу на рівні стандартів вищої освіти (якщо законодавством передбачені державні стандарти надання освітньої послуги); забезпечити дотримання прав замовника та одержувача; видати одержувачу документ про вищу освіту (науковий ступінь) державного зразка за умови виконання одержувачем навчального навантаження в обсязі, необхідному для здобуття певного ступеня вищої освіти.

Як слідує з п.3 договору, виконавець має право вимагати від замовника своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та порядку, встановлених договором. Такому праву виконавця кореспондує визначений п.4 договору обов`язок замовника - тобто ОСОБА_1 , своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та порядку, встановлених договором.

Відповідно до Витягу з наказу №140 о/с від 25 серпня 2016 року (а.с.7), за рішенням приймальної комісії інституту від 25 серпня 2016 року №29 ОСОБА_1 зараховано з 25 серпня 2016 року до студентів І курсу денної форми навчання за напрямком (спеціальністю) за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб згідно з додатком.

ОСОБА_1 відвідував навчальний заклад протягом І та ІІ семестрів 2016-2017 навчального року, мав задовільні успіхи в навчанні. Протягом ІІ семестру не з`явився на здачу заліків з дисциплін «цивільне та сімейне право», «господарське право», «охорона праці в галузі», «кримінальний процес», «криміналістика», «організація розслідувань кримінальних правопорушень», «психологія управління», «адміністративний процес» та «європейські стандарти захисту прав людини у кримінальному процесі».

Вказані обставини підтверджуються Довідкою про результати навчання ОСОБА_1 , складеної за підписом методиста факультету №3 ОСОБА_4 та декана факультету №3 ОСОБА_5 , яка є свідченням належного виконання позивачем обов`язку з надання освітніх послуг, які ОСОБА_1 отримував. (а.с.9-10)

Пунктом 11 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим договором.

Як слідує з Витягу з наказу №202 о/с від 31 серпня 2017 року, за невиконання навчального плану та порушення умов договору про навчання ОСОБА_1 відраховано з інституту (а.с.11).

З довідки про розрахунок боргу (а.с.12) слідує, що ОСОБА_1 за надання освітніх послуг за І та ІІ семестр 2016-2017 навчального року (з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2017 року) нараховано плату за навчання в сумі 18170 грн. 00 коп. суму заборгованості не погашено.

Задля врегулювання виниклого між сторонами спору щодо погашення наявності заборгованості за надані освітні послуги в добровільному порядку, керівництвом Донецького юридичного інституту МВС України на адресу ОСОБА_1 направлено листа за вих. №705 від 19.04.2017 року про повідомлення суми боргу та пропозицією ліквідувати заборгованість у розмірі 18170,00 грн. протягом двох тижнів (а.с.15).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог, на підставі досліджених доказів, наданих стороною позивача, виходив з того, що у зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості, яка утворилась за надання освітньої послуги, позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за надання освітніх послуг з урахуванням індексу інфляції у розмірі 21104 грн., три процента річних у розмірі 545 грн. 10 коп., а всього стягненню підлягає сума 21649 грн. 97 коп.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі ст.ст.15, 16 ЦК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором та законом.

Згідно з ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час відрахування ОСОБА_1 , підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом.

Відповідно до ч.2 ст.903 ЦК України, у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст.526, 527, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов`язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням приймальної комісії Донецького юридичного інститутум МВС України від 25 серпня 2016 року №29 ОСОБА_1 зараховано з 25 серпня 2016 року до студентів І курсу денної форми навчання за напрямком (спеціальністю) за рахунок коштів фізичних, юридичних осіб згідно з додатком, що підтверджено Витягом з наказу №140 о/с від 25 серпня 2016 року (а.с.7).

Також судом встановлено, щоміж Донецьким юридичним інститутом МВС України та ОСОБА_1 було укладено договір №25/16КР про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою (а.с.5-6).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відвідував навчальний заклад протягом І та ІІ семестрів 2016-2017 навчального року, мав задовільні успіхи в навчанні.

Протягом ІІ семестру не з`явився на здачу заліків з дисциплін «цивільне та сімейне право», «господарське право», «охорона праці в галузі», «кримінальний процес», «криміналістика», «організація розслідувань кримінальних правопорушень», «психологія управління», «адміністративний процес» та «європейські стандарти захисту прав людини у кримінальному процесі», що підтверджено Довідкою про результати навчання ОСОБА_1 , складеної за підписом методиста факультету №3 ОСОБА_4 та декана факультету №3 ОСОБА_5 (а.с.9-10).

Витягом з наказу №202 о/с від 31 серпня 2017 року встановлено, що за невиконання навчального плану та порушення умов договору про навчання ОСОБА_1 відраховано з інституту (а.с.11).

Довідкою про розрахунок боргу підтверджено, що ОСОБА_1 за надання освітніх послуг за І та ІІ семестр 2016-2017 навчального року (з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2017 року) нараховано плату за навчання в сумі 18170 грн. 00 коп. суму заборгованості не погашено (а.с.12).

Листом Донецького юридичного інституту МВС України за вих. №705 від 19.04.2017, надісланим на адресу відповідача, останнього повідомлено про заборгованість за надану освітню послугу та запропоновано ліквідувати заборгованість протягом двох тижнів (а.с.15).

В подальшому, оскільки заборгованість не була сплачена ОСОБА_1 в добровільному порядку позивач 27 липня 2018 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за навчання.

Встановлені судом обставини відповідачем не спростовані, ні під час судового розгляду, ні під час перегляду заочного рішення судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи, доводи ж ОСОБА_1 зводяться до того, що суд ухвалив заочне рішення без його та його представника належного повідомлення про день та час судового розгляду, а також до того, що керівник юридичної особи з назвою Донецький юридичний інститут МВС України ОСОБА_2в судові засідання не з`являвся, позовні вимоги не підтримував, додаткових вимог щодо предмета спору не заявляв, своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення до позову не заявляв чим фактично втратив інтерес до поданої позовної заяви, що довіреність видана ОСОБА_2 безпосередньо ОСОБА_3 не відповідає вимогам ч.1 ст.209, ч.1, ч.2 ст.245 ЦК України, тому являється нікчемною, тобто ОСОБА_3 не є представником, хоча і діє в чужих інтересах, але від власного імені та не має цивільної правоздатності, що заочне рішення підлягало скасуванню, а позовна заява фізичної особи ОСОБА_2 підлягала поверненню позивачу на підставі відсутності повноважень, які повинні бути зазначені в установчих документах, зареєстрованих у встановленому законом порядку, при зверненні до органів владних повноважень, діючи від юридичної особи з назвою «Донецький юридичний інститут МВС України».

Проте колегія суддів не може погодитись з такими твердженнями відповідача, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень п.п.1-4 ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Матеріалами справи встановлено та відображено в оскаржуваному судовому рішенні, що в судове засідання, призначене на 31 березня 2020 року відповідач не з`явився, поза межами судового засідання подав до суду заяву про перенесення судового засідання посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України 3211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширення на території України корона вірусу COVID 19» та рекомендації викладені в листі №9рс-186/20 Ради суддів України від 16.03.2020 року (а.с.89, т.1). Вказане клопотання судом було задоволено та відкладено розгляд справи на 21 травня 2020 року (а.с90).

В судове засідання призначене на 21 травня 2020 року відповідач не з`явився, поза межами судового засідання представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 до суду 20 травня 2020 року подав заяву про перенесення судового засідання посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України 3211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширення на території України корона вірусу COVID 19" та рекомендації викладені в листі №9рс-186/20 Ради суддів України від 16.03.2020 року (а.с.93, т.1). Вказане клопотання судом було задоволено та відкладено розгляд справи на 29 липня 2020 року (а.с.94, т.1).

В наступне судове засідання, призначене на 29 липня 2020 року сторона відповідача знову не з`явилася, відповідач, поза межами судового засідання 29 липня 2020 року подав заяву про перенесення судового засідання, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України 3211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширення на території України корона вірусу COVID 19» та рекомендації викладені в листі №9рс-186/20 Ради суддів України від 16.03.2020 року (а.с.97, 98, т.1). Вказане клопотання судом було задоволено та в черговий раз відкладено розгляд справи на 10 вересня 2020 року (а.с.99, т.1).

В судове засідання призначене на 10 вересня 2020 року сторона відповідача знову не з`явилася, відповідач, поза межами судового засідання 09 вересня 2020 року подав заяву про перенесення судового засідання посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України 3211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширення на території України корона вірусу COVID 19» та рекомендації викладені в листі №9рс-186/20 Ради суддів України від 16.03.2020 року (а.с.102, т.1).

Суд першої інстанції, розглянувши клопотання відповідача ОСОБА_1 про наступне відкладення розгляду справи, визнав причини про відкладення судового розгляду такими, що не підлягають задоволенню, пославшись на Постанову Кабінету Міністрів №500 від 17.06.2020, де зазначено, що з 22.06.2020 запроваджено адаптивний карантин, який не містить заборони приймати участь у судових засіданнях.

У рішенні суд звернув увагу на те, що відповідно до розпоряджень Голови Криворізької міської ради знято заборони щодо пересування по місту Кривий Ріг міським транспортом, визнавши посилання відповідача на відсутність можливості прибути до суду, безпідставними.

За викладених у рішенні обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності сторін, пославшись на те, що судом неодноразово судові засідання відкладалися по заявам та клопотанням відповідача і його представника, з причин неможливості прибуття до суду через поширення на території України пандемії короновірусу COVID-19, при цьому зазначені підстави суд визнав неповажними, пославшись на те, що відповідачем та його представником особисто до канцелярії суду подавалися заяви про відкладення розгляду справи, що спростовує їх твердження про наявність перешкод прибуття в судове засідання для розгляду справи та неналежне повідомлення сторони відповідача про день, час і місце судового розгляду справи.

Окрім того, у рішенні судом звернуто увагу на те, що справа перебуває в проваджені суду з 2018 року, а неявка відповідача та його представника в судове засідання без поважних причин призводить до затягування розгляду справи та неможливості її завершення у розумні строки.

Відповідно до норм ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З ухвали про відкриття провадження від 29 серпня 2018 року вбачається, що відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

Ухвала не була отримана відповідачем, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулось з відділення пошти 16 жовтня 2018 року, з відміткою «За закінченням строку зберігання», проте копію ухвали разом з позовною заявою, а також заяву позивача про уточнення прохальної частини позову, відповідач отримав 16 квітня 2019 року, що підтверджено наявними у справі доказами, отже у відповідача був час, встановлений законом для подачі відзиву на позов, яким останній не скористався (а.с.49, 53, т.1)

Твердження ОСОБА_1 про те, що він мав намір подати відзив на позов в судовому засіданні для суду та для вручення позивачу, проте суд першої інстанції позбавив його такої можливості, оскільки розглянув справу за його відсутності, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що не відповідають нормам чинного цивільного процесуального Кодексу, зокрема положенням ч.7 ст.178 ЦПК України.

Окрім того, з матеріалів справи видно, що представник відповідача ОСОБА_6 23.05.2019 року ознайомився з матеріалами справи, а 24.05.2019 року подав до суду заяву про поновлення терміну для складення і подання відзиву на позовну заяву, однак матеріали справи відзиву не містять, що свідчить про те, що ні відповідач, ні його представник протягом тривалого проміжку часу, так і не подали до суду відзив на позов, тобто наданими їм законом правами не скористалися (а.с.70, 71 том 1).

Також матеріали справи містять заяву представника позивача ОСОБА_3 від 01 жовтня 2018 року про розгляд справи без участі представника позивача, де вказано про те, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, підтримує у повному обсязі заявлені позовні вимоги (а.с.26, т.1).

Аналогічну за змістом заяву було подано суду першої інстанції іншим представником позивача Лисенко І.В. (а.с.83-84, т.1).

У відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України судом першої інстанції постановлена ухвала про заочний розгляд справи (а.с.104, т.1).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Отже, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Відповідно до норм ч.1 ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

За змістом ч.1 ст.89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно з положеннями, встановленими Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-ІV, позивач Донецький юридичний інститут МВС України зареєстрований у Державному реєстрі юридичних та фізичних осіб підприємців, що зокрема підтверджено, наданим відповідачем Витягом є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також Статутом Донецького юридичного інституту МВС України (а.с.145-148, т.1).

Відповідно до ч.3 ст.58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Нормами ч.1 та ч.2 ст.60 ЦПК України, визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.

За змістом ч.3 ст.60 ЦПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Так з довіреності №2020 від 10 липня 2018 року вбачається, що Донецький юридичний інститут МВС України, в особі ректора Бесчастного Віктора Миколайовича, який діє на підставі Статуту, цією довіреністю уповноважує Філіпенко Оксану Іванівну (зазначені дані паспорта) представляти інтереси Донецького юридичного інституту МВС України в усіх судах України….. «Окремо надається право підпису всіх необхідних для представництва інтересів Донецького юридичного інституту МВС України у вищезазначених державних органах, органах місцевого самоврядування, установах, підприємствах, організаціях документів….. Довіреність видана без права передоручення» (а.с.27, 50-довіреність №21 від 23 січня 2019 т.1).

Як зазначалось вище, позов до суду подано у липні 2018 року, ціна позову становить 21 649,97 грн., тобто справа є малозначною, тому ОСОБА_3 мала всі законні права представляти інтереси позивача (юридичної особи) на підставі виданої останній довіреності, підписаної ректором Донецького юридичного інституту МВС України, який діє на підставі Статуту.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України № 1401-VIII від 02 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Судом першої інстанції встановлено, що інтереси позивача Донецького юридичного інституту МВС України представляла представник Філіпенко О.І., яка діла на підставі довіреності №2020 від 10 липня 2018 року, а в подальшому на підставі довіреності №21 від 03 січня 2019 року (а.с.27, 50, т.1).

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Предметом позову в цій справі є вимоги вищого навчального закладу про стягнення заборгованості за навчання, з ціною позову 21 649,97 грн., отже спір між сторонами є малозначним.

З огляду на викладене Донецький юридичний інститут МВС України не позбавлений права на представництво своїх законних інтересів у суді представником Філіпенко О.І., яка не є адвокатом, повноваження якої підтверджуються довіреністю, у тому числі і на право підпису всіх необхідних для представництва інтересів Донецького юридичного інституту МВС України в усіх судах України, державних органах, органах місцевого самоврядування, установах, підприємствах, організаціях документів, поданих таким представником.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Підстав для постановлення окремої ухвали з підстав, зазначених у скарзі відповідача, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 частково задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, останньому відстрочена сплата судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 2643 грн. (1762 грн.х 1,5%) до ухвалення судового рішення.

Таким чином, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін, стягненню з відповідача на користь держави підлягає відстрочений судовий збір в розмірі 2643 грн. за подачу апеляційної скарги на оскаржуване судове рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 2643 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривні) за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: