Справа № 369/1749/22
Провадження №2-з/369/17/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В., розглянувши заяву представника заявника адвоката Воробея Євгенія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року адвокат Воробей Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 369,7 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Заявник свої вимоги обґрунтував тим, що 22.01.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за №60.

Відповідно до п. 1.1. Договору позики позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 5 581 749,00 грн. (п`ять мільйонів п`ятсот вісімдесят тисяч сімсот сорок дев`ять) грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становить 724 092,47 дол. США (сімсот двадцять чотири тисячі дев`яносто два) долари США 47 центів, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків.

Згідно п. 1.2. Договору позики, позичальник зобов`язується за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою земельної ділянки та житловим будинком, на якій він розташований, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0332. Укладання договору іпотеки має відбутись не пізніше 45 днів від дня укладання договору позики.

Відповідач 1 не виконав свої зобов`язання відповідно до 1.2. Договору та не забезпечив позику шляхом переданням позивачу в іпотеку нерухомого майна, передбаченого Договором позики.

У зв`язку із неповерненням відповідачем 1 суми позики позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу на стягнення з відповідача 1 заборгованості за Договором позики.

Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2-Н-55/10 від 01.02.2010 року про стягнення з відповідача 1 на користь позивача заборгованості за Договором позики в розмірі 6 139 923,90 грн., а також судових витрат в розмірі 880,00 грн.

На підставі даного судового наказу приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. було відкрито виконавче провадження № 68002645 від 24.12.2021 року та розпочато процедуру примусового виконання рішення.

Під час вчинення приватним виконавцем Ляпіним Д.В. виконавчих дій, спрямованих на стягнення з відповідача 1 заборгованості в рамках виконавчого провадження, було виявлено, що житловий будинок, який мав бути переданий в іпотеку відповідачем 1 згідно п. 1.2. Договору позики, вибув із власності відповідача 1, про що приватним виконавцем був складений відповідний Акт від 29.12.2021 року, який був отриманий представником позивача - адвокатом Воробеєм Є. В. 29.12.2021 року.

Згідно інформації, викладеної у Акті приватного виконавця від 29.12.2021 року, у власності Боржника відсутнє будь-яке нерухоме майно на яке може бути звернуте стягнення в рамках ВП № 68002645. При перевірці даних щодо нерухомого майна, яке було зазначено у договорі позики (житловий будинок та земельна ділянка під ним) приватним виконавцем встановлено, що з 29.12.2019 року вказане у заяві стягувана майно не належить Боржнику. Разом з Актом приватним виконавцем було надано підтверджуючі документи щодо вибуття із власності відповідача 1 нерухомого майна (інформацію з державного реєстру щодо житлового будинку та земельної ділянки, копію договору дарування житлового будинку, державний акт про право власності на земельну ділянку, загальні відомості про земельну ділянку з ДЗК).

Так, відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.12.2021 року власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (надалі - відповідач 2), яка є дочкою відповідача 1. Відповідно до запису про право власності № 36370018 від 24.09.2020 року відповідач 2 набула право власності на житловий будинок на підставі договору дарування, серія та номер: 522, виданий 18.03.2011 року, видавник: ОСОБА_4 , приватний нотаріус КМНО, за яким відповідач 1 (батько) подарував житловий будинок відповідачу 2 (дочці) (надалі - Оскаржуваний правочин).

Відповідно до п. 1.1. Договору дарування житлового будинку, одночасно з укладанням цього договору відповідачі також уклали договір дарування земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок.

Таким чином, на думку представника заявника, відповідач 1, знаючи про свої зобов`язання щодо передачі житлового будинку в іпотеку позивачу та необхідності повернення позивачу суми позики, подарував, тобто передав на безоплатні основі, житловий будинок та земельну ділянку під ним особі, яка входить до кола найближчих родичів відповідача 1 - своїй дочці. При цьому відчуження належного відповідачу 1 житлового будинку та земельної ділянки відбулось у період після набрання законної сили судовим наказом про стягнення з відповідача 1 на користь позивача заборгованості за Договором позики, що свідчить про укладення Оскаржуваного правочину лише з однією метою - уникнення звернення стягнення на відчужуване майно в рахунок погашення боргу та неповернення суми позики позивачу. Дане свідчить про те, що правова мета Оскаржуваного правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин суперечить актам цивільного законодавства, а отже є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.12.2021 року у власності відповідача 1 перебуває лише квартира АДРЕСА_2 , яка знаходиться в іпотеці. Також, у реєстрі наявні записи про арешти майна, накладені державними виконавцями на все нерухоме майно відповідача 1 в інших виконавчих провадженнях. Таким чином, внаслідок відчуження 18.03.2011 року житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, відповідач 1 перестав володіти будь-яким нерухомим майном, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед позивачем.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Враховуючи вищевикладене просили заяву задовольнити.

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

У судове засідання учасники процесу не з`явились.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що вказану заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупиненням продажу описаного майна, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання.

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, до яких, зокрема, належить накладення арешту на активи, які є предметом спору.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 року у справі № 361/6799/14-ц, провадження №61-16714св21 було встановлено, що позивачем заявлено вимоги про скасування державного акту про право власності на землю та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Рішення суду за наслідками розгляду цих вимог не підлягає примусовому виконанню. Тому захід забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок слід відмовити, оскільки вказаний захід забезпечення позову не є співмірним майбутній позовній вимозі про визнання договору дарування недійсним.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника заявника адвоката Воробея Євгенія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову - відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя: Т.В. Дубас