Справа № 348/2453/20
Провадження № 22-ц/4808/260/22
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Надвірнянського районного суду від 04 листопада 2021 року, у складі судді Міськевич О.Я., у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплаченої пенсії,

в с т а н о в и в:

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплаченої пенсії.

Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності з 22.01.2008 року, а ОСОБА_2 пенсію по інвалідності з 02.06.2005 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На виконання наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 03.06.2016 року №85 «Про перевірку та підготовку даних АСОПД/КОМТЕХ-W для завантаження в РЗО» було встановлено, що пенсіонери за вказаною адресою при призначенні пенсії не проживають, у зв`язку з цим, виплату пенсії було переведено на Надвірнянське відділення поштового зв`язку ЦВЗ №4.

У квітні 2017 року, відділенням поштового зв`язку було виплачено пенсію ОСОБА_1 за період з 01.12.2016 року по 30.04.2017 року, на суму 9503,45 грн. та ОСОБА_2 за період з 01.12.2016 року по 30.04.2017 року на суму 6690,12 грн.

Надвірнянський районний відділ УДМС України в Івано-Франківській області листом від 25.05.2017 року №19/2307 повідомив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15.05.2016 року вибули на постійне місце проживання в США.

Оскільки, між Україною та США не укладено договору про соціальне забезпечення, тому права на виплату пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту виїзду до США не мали. Оскільки відповідачі не повідомили про свій виїзд на постійне місце проживання за кордон, тому виникли переплати пенсій.

Позивач, посилаючись на те, що відповідачі не повідомили вчасно про свій виїзд на постійне місце проживання за кордон, просив стягнути переплати пенсії з ОСОБА_1 в сумі 20354,09 грн. та ОСОБА_2 в сумі 17555,43 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 04 листопада 2021 року в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплаченої пенсії відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь держави - 4204 грн судового збору. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 2500 грн сплачених витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що між Україною та США не укладено договору про соціальне забезпечення, тому права на виплату пенсії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з моменту виїзду до США не мали.

Вважає неправомірними та такими, що порушують норми чинного законодавства дії відповідачів, які не повідомили про свій виїзд на постійне місце проживання за кордон.

Судом не враховано, що зміни до законодавства відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 не внесено та відсутній механізм переведення коштів для виплати пенсії в країни з якими не укладено договір. Норми статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на даний час не змінені, неконституційними не визнавалися, є чинними та відповідно підлягають до застосування.

Зазначає, що документами, які надані представником відповідача на підтвердження повноважень представлення відповідачів в суді не відповідають вимогам законодавства, Апелянт не погоджується з розміром правової допомоги, вважає зазначені витрати на правову допомогу безпідставними та необґрунтованими.

Крім того зазначає, що чинним законодавством не передбачено стягнення судового збору та витрат на правову допомогу безпосередньо з органу державної влади.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідачів ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги безпідставними.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частиною 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних відомостей, які б підтверджували факт, що при нарахуванні позивачем пенсії була допущена рахункова помилка, як і не надано відомостей про допущення відповідачем будь-яких порушень чи зловживань, які призвели до виникнення переплати.

Судом встановлено, що згідно заяви ОСОБА_2 Управлінням ПФУ в Надвірнянському районі (протокол № 2883 від 28.10.2005 року) їй призначено пенсію по інвалідності з 02.06.2005 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; згідно заяви ОСОБА_1 Управлінням ПФУ в Надвірнянському районі (протокол № 185 від 29.05.2008 року) йому призначено пенсію по інвалідності з 22.01.2008 року відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до інформації Надвірнянського районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області від 25.05.2017 року № 19/2307 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 2016 році оформили документи для виїзду на постійне місце проживання за кордон.

З копій довіреностей м. Нью Йорк, США від 20.02.2017 року та 28.02.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , які постійно проживають в АДРЕСА_1 і тимчасово перебувають на території США доручили ОСОБА_5 отримувати їх пенсії в Надвірнянському відділенні Укрпошти з грудня 2016 року.

Згідно розрахунку переплати по пенсійних справах ОСОБА_1 (виїзд на ПМП), нараховано переплату пенсії за період з червня 2016 по квітень 2017 в сумі 20354,09 грн та ОСОБА_2 відповідно в сумі 17555,43 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 вищевказаного Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до застосованих судом правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12 травня 2015 року у справі № 21-180а15, від 19 травня 2015 року у справі № 21-168а15, а також Верховного Суду в постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 766/1519/17, від 31 січня 2019 року у справі № 520/9721/16-а.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено вини відповідачів у тому, що їм надміру виплачувалась пенсія та/чи існування зі сторони відповідачів будь-яких зловживань, фактів подання недостовірної інформації чи неподання відповідної інформації.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно з частиною 2 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до частини 1-2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обґрунтованим є висновок суду, що на підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт стороною відповідача надано договір про надання правової допомоги та квитанцію про оплату наданих послуг, які відповідають вимогам статті 137 ЦПК України (а.с.88-92, 100-104). При цьому стороною позивача не доведено належними доказами неспівмірність витрат на правову допомогу, понесених відповідачами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд необґрунтовано стягнув з позивача витрати на правову допомогу не заслуговують на увагу, оскільки чинне законодавство не містить положення відповідно до якого, позивач - управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській областіне може нести витрати сторони, на користь якої ухвалено рішення, з надання правової допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській областіслід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 04 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк