Справа № 944/4742/21
Провадження №2/944/379/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в

30.08.2021 ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить виселити ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Позов обґрунтовує тим, що вона разом зі своїм братом ОСОБА_5 та матір`ю ОСОБА_6 є співвласниками даної квартири, у якій зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (її дочка, відповідач у справі). Фактично у цій квартирі проживає лише ОСОБА_4 та вона, коли приїжджає із заробітків в Італії. Останнім часом відносини між нею та ОСОБА_4 зіпсувалися, оскільки остання разом із своїм батьком (її колишнім чоловіком) ОСОБА_7 , якого ОСОБА_4 впустила проживати у квартиру без згоди співвласників, застосовують до неї силу, зокрема, виганяють її з квартири, розпилюючи перцевий балончик їй в обличчя, ображають її нецензурними словами. Аналогічні дії здійснюються також відносно іншого співвласника даної квартири - ОСОБА_5 . Всі зауваження щодо добровільного зняття з реєстрації та виселення з вищевказаної квартири відповідачка ОСОБА_4 ігнорує. З огляду на наведені обставини, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 06.09.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

24.09.2021 ОСОБА_4 подала до суду відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову з огляду на таке. Зокрема, ОСОБА_4 зазначає, що позивачка, яка є її матір`ю, покинула її у віці 10 місяців та виїхала на заробітки в Італію. У квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона проживає з часу свого народження і до цього часу разом зі своїм батьком ОСОБА_7 . Вважає, що підставою для виселення її з вказаної квартири є той факт, що її мати (позивач) бажає продати дану квартиру, для того, щоб вона проживала разом з нею в Італії. Однак вона не бажає проживати з матір`ю в Італії, оскільки у мами там є чоловік, який погано ставиться до неї. В зв`язку з цим, 03.07.2021, коли їй виповнилось 18 років і вона могла самостійно, без згоди батьків, виїхати з Італії, відразу ж повернулась в Україну, де проживає у спірній квартирі до цього часу. Також зазначає, що не вона не впускала батька ОСОБА_7 в дану квартиру, оскільки він проживає там з часу одруження з її матір`ю, підтримує вказану квартиру в належному стані, сплачує комунальні послуги. Інші співвласники кватири - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які є її рідним дядьком і бабою, з часу її народження в цій квартирі ніколи не проживали. З приводу її нібито протиправних дій відносно матері, зазначає, що жодних протиправних дій вона не вчиняла. Щодо подій, які мали місце 09.08.2021,зазначає, що мама разом з третіми особами прийшла у квартиру і почала виганяти її та її батька ОСОБА_7 з даного помешкання. Жодних доказів, які б підтверджували самоправне зайняття квартири, псування майна чи будь-яких інших перешкод в користуванні її власністю позивачка суду на надала. Також зазначає, що позивачка не навела жодних підстав для її виселення, передбачених ст. 116 Житлового кодексу Української РСР. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 08.12.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Додатково зазначив, що ОСОБА_3 постійно проживає і працює в Італії, в Україну приїжджає приблизно раз на рік у відпустку, в той час проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_4 тривалий час проживала разом з матір`ю в Італії і остання не хотіла, щоб її донька поверталась назад в Україну, оскільки за кордоном вона мала можливість здобути хорошу освіту, влаштуватись на роботу. Однак в липні 2021 року ОСОБА_4 самостійно, без її згоди та відома, повернулась в Україну, де проживає у вказаній квартирі. Коли ОСОБА_3 у серпні 2021 року повернулась в Україну, вона виявила, що ОСОБА_4 пускає в квартиру свого батька ОСОБА_7 , де вони разом ведуть неналежний спосіб життя, а саме в квартирі валялись порожні пляшки з-під алкогольних напоїв. Недопалки цигарок, взагалі був безлад. Позивачці відомо, що відповідачка вчиняє такі дії постійно, протягом тривалого часу, однак раніше вона намагалась врегулювати дану ситуацію мирно, в межах сім`ї. А останньою обставиною, яка стала підставою для подання даного позову, були події, які мали місце 09.08.2021 у спірній квартирі, а саме, того дня ОСОБА_4 в ході конфлікту розпилила ОСОБА_3 в обличчя вміст перцевого балончику, а також разом з батьком нецензурно висловлювалась до позивачки та двох інших людей, які були присутні в то час в квартирі - братів позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_5 такими діями відповідачка чинить позивачці перешкоди в користуванні належним їй житлом. А саме спірною квартирою, співвласником якої позивач є. При цьому, конфлікт 09.08.2021 виник після того як ОСОБА_3 із вказаними особами прийшла в квартиру, де на той час були присутні ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , та зробила їм зауваження з приводу стану в квартирі та їх поведінки. З цього приводу ОСОБА_3 звернулася до поліції і за результатами розгляду її заяви було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_7 , а також надалі суд притягнув його до адміністративної відповідальності за протиправні дії щодо ОСОБА_3 . При цьому, представник позивача наголосив, що хоч протокол про адміністративне правопорушення було складено лише відносно ОСОБА_7 , який лише висловлювався нецензурними словами до ОСОБА_3 , фактично активні дії щодо неї вчиняла саме відповідачка, ОСОБА_4 , а саме крім словесних образ розпилила їй в обличчя вміст перцевого балончика. Незважаючи на те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 не складався і її не було притягнуто до адміністративної відповідальності, факт її протиправних дій, про які вказано вище, підтверджується заявою ОСОБА_3 в поліцію, її поясненнями та поясненнями ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , які були очевидцями подій та яких було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та про завідомо неправдиве показання. Також він як представник позивачки звертався до Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області із заявами щодо неналежного виконання поліцейськими своїх посадових обов`язків під час оформлення матеріалів за вказаним вище звернення ОСОБА_3 від 09.08.2021, а саме щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 , йому було повідомлено про дії, вжиті за результатами розгляду звернення ОСОБА_3 . Також у відповіді було зазначено, що по даному факту в діях ОСОБА_4 , можливо вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, однак при неодноразових візитах дільничного офіцера поліції за місцем її проживання остання була відсутня. У разі встановлення місця знаходження ОСОБА_4 , про результати перевірки його буде повідомлено додатково. Також вказано, що в діях працівника поліції вбачаються можливі ознаки дисциплінарного проступку і по цьому факту призначено службове розслідування. Також представник позивача додатково вказав, що правовою підставою для виселення ОСОБА_4 із спірної квартири є ст. ст. 383, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, якими врегульовано способи захисту прав та законних інтересів ОСОБА_3 як власника спірної квартири. При цьому, наголосив, що відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення ст. 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» Цивільного кодексу України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень Житлового кодексу Української РСР, прийнятого 30.06.1983, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість, Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм цього Кодексу. Крім того, відповідаючи на запитання представника відповідача, представник позивача вказав, що відповідачка ОСОБА_4 на даний час не є членом сім`ї позивачки ОСОБА_3 , попри те, що вони є матір`ю і донькою, оскільки не мають взаємних прав та обов`язків, спільного побуту, не ведуть спільного господарства. Також йому не відомо. Чи до ОСОБА_4 застосовувались заходи впливу щодо її поведінки під час проживання у спірній квартирі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позову відмовити. Додатково пояснила таке. ОСОБА_4 проживала в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з народження. В період з лютого 2014 року до липня 2021 року вона проживала з матір`ю (позивачем у справі) в Італії, де остання перебувала на заробітках. У мами там є чоловік, який погано ставиться до неї, однак доказів цього у відповідачки немає. Через це 03.07.2021, тобто коли їй виповнилось 18 років і вона могла самостійно, без згоди батьків, виїхати з Італії, ОСОБА_4 відразу ж повернулась в Україну, де проживає у спірній квартирі до цього часу. Коли ОСОБА_3 у серпні 2021 року приїхала в Україну, вона вимагала, щоб ОСОБА_4 повернулась в Італію, а коли та відмовилась, позивачка почала їй погрожувати, що виселить із квартири. При цьому, спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_4 . Також відповідно до норм ст. 64 Житлового кодексу Української РСР ОСОБА_4 є членом сім`ї ОСОБА_3 . ОСОБА_4 вважає, що мати хоче позбавити її єдиного житла для того, аби змусити її повернутись в Італію, попри те, що відповідачка не бажає туди повертатись. Крім того, позивачка зареєстрована за іншою адресою, а проживає взагалі в іншій державі. В свою чергу, відповідачка не чинить позивачці жодних перешкод у користуванні спірною квартирою, а лише проживає там. Також ОСОБА_4 не вчиняла будь-яких протиправних дій відносно ОСОБА_3 . Щодо які мали місце 09.08.2021 у спірній квартирі, вказала, що того дня міх позивачкою і відповідачкою справді був конфлікт з приводу вимог ОСОБА_3 щодо повернення ОСОБА_4 в Італію, однак конфлікт був лише словесним, шкоди здоров`ю позивачки відповідачка не заподіювала та будь-яких інших протиправних дій не вчиняла. При цьому, ОСОБА_4 повністю заперечує твердження, викладені у заяві ОСОБА_3 в поліцію від 09.08.2021, її поясненнях та поясненнях ОСОБА_8 і ОСОБА_5 , оскільки вони не відповідають дійсності та надані заінтересованими особами. Водночас, відносно ОСОБА_4 за даним звернення позивачки протокол про адміністративне правопорушення не складався, до відповідальності вона не притягувалась і взагалі відсутні докази вчинення нею будь-яких протиправних дій відносно ОСОБА_3 09.08.2021. Відсутні такі відомості і в листах, наданих Яворівським РВП ГУ НП у Львівській області на адвокатські запити представника позивачки. А притягнення до адміністративної відповідальності батька відповідачки ОСОБА_7 жодного відновшення до даної справи не має. Також представник відповідача вказує, що підстави для виселення особи із житлового приміщення встановлені ст. 116 Житлового кодексу Української РСР. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття та вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Однак позивачка та її представник не надали жодних доказів існування таких обставин. Тому відсутні будь-які підстави для виселення ОСОБА_4 із спірної квартири.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, однак подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили позов ОСОБА_3 задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на таке.

Як встановив суд, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 17.07.2002, власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Також судом встановлено, що в даній квартирі зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується копією будинкової книги на квартиру.

Як описано вище, позивач ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди в користуванні цим житлом, вчиняє протиправні дії щодо неї, веде неморальний спосіб життя в цій квартирі, чим порушує її право власності на квартиру, в зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про її виселення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з нормами ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до змісту наведених норм правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно, власник майна має право на захист свого права, зокрема, у випадках, коли інші особи в будь-який спосіб чинять йому перешкоди в реалізації цього права чи іншим чином порушують його.

У спірному випадку, як описано вище, ОСОБА_3 як співвласник квартири АДРЕСА_2 , вважає, що відповідачка ОСОБА_4 порушує правила співжиття в квартирі, зокрема, неодноразово висловлювалась нецензурною лайкою до співвласників квартири, разом із своїм батьком (її колишнім чоловіком) ОСОБА_7 , якого ОСОБА_4 впустила проживати у квартиру без згоди співвласників, ведуть неналежний спосіб життя, а саме в квартирі вживають спиртні напої, палять цигарки, застосовують до неї силу, зокрема, виганяють її з квартири, розпилювали вміст перцевого балончика їй в обличчя.

Водночас, суд зазначає, що для виселення особи з житлового приміщення повинні існувати певні підстави, встановлені законом, тобто вимога про виселення не може бути свавільною та невмотивованою.

Так, відповідно до ст. 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з нормами ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, на яку посилається позивач у позовній заяві, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 445/1687/18.

Згідно з нормами ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак позивачка та її представник всупереч вимогам ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, зміст яких описано вище, не довели наявності підстав для виселення, передбачених ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, а саме фактів систематичного порушення саме ОСОБА_4 правил співжиття у квартирі АДРЕСА_2 , а також вжиття щодо неї заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Описані вище доводи позивачки та її представника про те, що ОСОБА_4 неодноразово висловлювалась нецензурною лайкою до співвласників квартири, разом із своїм батьком ОСОБА_7 , якого вона впустила проживати у квартиру без згоди співвласників, ведуть неналежний спосіб життя, виганяють ОСОБА_3 з квартири, розпилювали вміст перцевого балончика їй в обличчя тощо, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки такі є лише твердженнями позивачки, які не підтверджені будь-якими доказами.

В свою чергу, суд виконав свій процесуальний обов`язок щодо сприяння учасникам справи в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, зокрема, збирання та надання суду доказів, а саме в підготовчому провадженні суд з`ясував, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, про необхідність витребування додаткових доказів, виклик свідків тощо.

Щодо посилання позивача та її представника на події, які мали місце 09.08.2021, суд зазначає таке.

Так, судом з доводів позовної заяви і відзиву на неї та пояснень представників сторін і наданих ними доказів встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09.08.2021 виник конфлікт, з приводу якого ОСОБА_3 звернулася із заявою в Яворівський РВП ГУ НП у Львівській області.

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_3 , наданих працівникам поліції, вона разом з братом ОСОБА_5 та мамою ОСОБА_6 09.08.2021 прийшли у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , співвласниками якої вони є. У квартирі проживає її дочка ОСОБА_4 та колишній чоловік ОСОБА_7 , який жодного відношення до квартири не має. На прохання колишнього чоловіка покинути квартиру у них виник конфлікт, під час якого її дочка та колишній чоловік почали ображати її нецензурними словами, словесно погрожували та виганяли з квартири. Під час суперечки дочка взяла перцевий балончик і пшикала їй в обличчя. Після цього вони викликали поліцію.

Аналогічні письмові пояснення були надані ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

Постановою судді Яворівського районного суду Львівської області від 13.09.2021 ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170,00 грн., а саме за те, що він 09.08.2021, о 13:39 год, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , в ході конфлікту із своєю колишньою дружиною ОСОБА_3 , ображав останню нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, виганяв з квартири, чим вчинив домашнє психологічне насильство.

Відповідно до листа Яворівського РВП ГУНП у Львівській області № 73/64/01 від 19.11.2021, наданого на адвокатський запит представник позивачки, за звернення ОСОБА_3 було прийнято рішення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_7 за ч. 1 ст.173-2 КУпАП. Окрім цього, встановлено, що по даному факту в діях ОСОБА_4 , можливо, вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. При неодноразових візитах ДОП за місцем проживання ОСОБА_4 , остання була відсутня. У разі встановлення її місця знаходження, про результати перевірки заявника буде повідомлено. Також вказано, що в діях працівника поліції вбачаються можливі ознаки дисциплінарного проступку і по цьому факту призначено службове розслідування.

Дослідивши та оцінивши описані письмові докази, суд зазначає, що заява ОСОБА_3 , її пояснення та пояснення інших осіб, надані органну поліції в ході оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, є лише викладом позиції відповідних осіб в межах відповідного провадження, однак не має відношення до цивільної справи, що розглядається, а інформація Яворівського РВП ГУНП у Львівській області має лише інформативний характер щодо дій, вчинених співробітниками поліції за результатними розгляду звернення ОСОБА_3 . Водночас, відносно ОСОБА_4 не приймалось і не вчинялось будь-яких процесуальних рішень чи дій, як-от, складення протоколу про адміністративне правопорушення, винесення попередження, проведення профілактичної бесіди тощо.

Тому суд вважає, що дані докази є неналежними в розумінні ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки не стосуються предмета доказування, так як даними доказами не підтверджено вчинення систематичних порушень правил співжиття квартирі чи вчинення будь-яких протиправних дій відносно ОСОБА_3 саме відповідачкою у справі ОСОБА_4 , вимогу про виселення якої заявила позивачка.

Крім того, дані обставини стосуються лише подій, які мали місце 09.08.2021, а відповідно до наведених вище вимог ст. 116 Житлового кодексу Української РСР для виселення особи з житлового приміщення обов`язковим є саме систематичне, а не одноразове порушення правил співжиття.

Щодо посилання представника відповідачки на висновки щодо застосування норм права, висловлені в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18, суд зазначає таке.

В даній постанові суд касаційної інстанції вказав, що з огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України.

Також Верховний Суд в цій справі керував нормами ст. 406 Цивільного кодексу України, якою унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої цієї статі, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Однак, на думку суду, висновок щодо застосування норм права, викладений в цій постанові Верховного Суду, не може бути застосований у справі, що розглядається, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведеній справі зроблені за встановлення інших фактичних обставин.

Так, у цій справі Верховний Суд, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач, як власник житлового будинку, категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які не є членами його сім`ї та за його згоди вселилися у спірне житлове приміщення на період його проживання за кордоном, тобто тимчасово, тоді як обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з поверненням на постійне місце проживання до України. Крім того, судом було враховано, що відповідачі забезпечені іншим житлом, зокрема, мають постійне зареєстроване місце проживання, яке належить одному з них.

Водночас, у справі, що розглядається, відповідачка ОСОБА_4 є членом сім`ї (дочкою) позивачки ОСОБА_3 , вселилась у спірне приміщення на законних підставах, фактично проживала там з народження. Також судом встановлено, що іншого місця проживання відповідачка не має.

Також суд враховує висновок щодо застосування норм права, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17, де вказано, зокрема, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України) - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Однак позивачка та її представник не надали суду жодних належних доказів чинення відповідачкою ОСОБА_4 перешкод у здійсненні нею своїх прав як співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_4 (всі доводи, якими ОСОБА_3 обґрунтовує свої позовні вимоги, описано вище та їм надано оцінку судом, а саме відхилено як необґрунтовані та недоведені).

Крім того, згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

В рішенні у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Як описано вище, ОСОБА_4 є членом сім`ї ОСОБА_3 , вселилась у спірне приміщення на законних підставах, проживала там з народження, іншого місця проживання не має. Крім того, суд додатково враховує, що ОСОБА_4 хоч на даний час і є повнолітньою, проте 18 років їй виповнилось лише в липні 2021 року, тобто менш, ніж за два місяці до звернення позивачки до суду з даним позовом про її виселення. За таких обставин, суд вважає, що у відповідачки у разі виселення виникнуть об`єктивні та суттєві труднощі у забезпеченні себе належним житловим приміщенням.

Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства, практику Європейського суду з прав людини і Верховного Суду, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Крім того, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на неї.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07 лютого 2022 року.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

третя особа - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

третя особа - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя Д.Б. Поворозник