Справа № 1407/5905/2012
УХВАЛА

іменем України

"10" лютого 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якій (з врахуванням подальшого уточнення) вказувала, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2013 року з неї на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №001-14092-100807 від 10 серпня 2007 року в розмірі 4 508,94 грн., а також судові витрати.

На підставі рішення 20 лютого 2013 року представнику стягувача було видано виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання до ВДВС Вознесенського МРУЮ (правонаступником якого є Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса)).

26 травня 2015 року державним виконавцем ВДВС Вознесенського МРУЮ Короєвою Ю.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47652328 та в межах вказаного провадження винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2015 року, якою накладено арешт на все нерухоме майно боржниці.

02 червня 2015 року виконавчий документ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року було повернуто стягувачу.

Арешт з нерухомого майна боржниці не знятий.

Проте, накладаючи арешт, державний виконавець допустила суттєві порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», а саме, належним чином не повідомила ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження шляхом направлення копії відповідної постанови, не надала боржниці строк для добровільного виконання судового рішення про стягнення заборгованості, незважаючи на те, що сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, наклала арешт на єдине житло боржниці - квартиру АДРЕСА_1 .

Крім цього, при поверненні виконавчого документа стягувачу, державний виконавець не вчинила дій щодо зняття арешту, накладеного з метою примусового виконання рішення.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати дії державного виконавця ВДВС Вознесенського МРУЮ Короєвої Ю.О. в частині арешту всього нерухомого майна боржника неправомірними, скасувати постанову державного виконавця ВДВС Вознесенського МРУЮ Короєвої Ю.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2015 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати начальника Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МО (Одеса) зняти арешт з нерухомого майна боржниці.

Також ОСОБА_1 просила поновити їй строк для подання скарги, вказуючи на пропущення вказаного строку з поважних причин (необізнаністю про накладення арешту та тривалим намаганням захистити своє порушене право у неналежні способи).

В судове засідання скаржниця ОСОБА_1 не з`явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, скаргу підтримує.

Начальник Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одаса) в судове засідання не з`явився, проте надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник стягувача в судове засідання не з`явився.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі учасників справи, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 лютого 2013 року зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №001-14092-100807 від 10 серпня 2007 року в розмірі 4 508,94 грн., а також судові витрати.

На підставі рішення 20 лютого 2013 року представнику стягувача було видано виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання до ВДВС Вознесенського МРУЮ (правонаступником якого є Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса)).

26 травня 2015 року державним виконавцем ВДВС Вознесенського МРУЮ Короєвою Ю.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47652328 та в межах вказаного провадження винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2015 року, якою накладено арешт на все нерухоме майно боржниці.

02 червня 2015 року виконавчий документ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року було повернуто стягувачу.

Арешт з нерухомого майна боржниці не знятий, заборгованість останньою не погашена.

Аналізуючи доводи скарги, суд виходить з наступного.

1)В частині поновлення строку для подання скарги:

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Матеріали справи не містять доказів що, державний виконавець в передбаченому законом порядку повідомив боржницю про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на її майно.

Натомість, з матеріалів справи (а.с. 45-49) вбачається, що про наявність арешту на нерухоме майно боржниця дізналася 18 грудня 2021 року з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Докази обізнаності ОСОБА_1 про арешт майна до вказаної дати в матеріалах справи відсутні.

Також встановлено, що з 20 грудня 2021 року по 24 січня 2022 року ОСОБА_1 неодноразово намагалася в судовому порядку скасувати обмеження права власності на нерухоме майно, встановлені внаслідок арешту, проте щоразу обирала неналежний спосіб захисту свого права (а.с. 59-60, 61-62).

Вказані обставини суд вважає поважними причинами для поновлення строку для подання скарги.

2)В частині оскарження дій та рішення державного виконавця:

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 11, п. 5 ч. 3 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 25, ч.ч. 1, 2, 5-7 ст. 52, ч.ч. 1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження та накладення арешту) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов`язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони а його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47, ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Водночас, згідно ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Аналогічне правило викладене в ч. 3 ст. 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на все або частину майна боржника з метою примусового виконання судового рішення. Накладення арешту можливе не лише після закінчення наданого виконавцем строку для добровільного виконання боржником вимог виконавчого документа, а й на стадії відкриття виконавчого провадження, тобто, жодним чином не пов`язане зі спливом строку для добровільного виконання боржником вимог виконавчого документа.

Твердження ОСОБА_1 про порушення виконавцем порядку накладення арешту на єдине житло боржниці з урахуванням законодавчої заборони звернення стягнення на єдине житло боржника, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з наступним.

Звернення стягнення на майно боржника полягає не лише в арешті, а в сукупності дій - арешті, вилученні та примусовій реалізації. Таким чином, накладення державним виконавцем, який на початковій стадії виконавчого провадження не має інформації про те, що певне житлове приміщення є єдиним житлом боржника, арешту без вчинення дій щодо його фактичного вилучення та реалізації (що в сукупності становить поняття «звернення стягнення на майно»), саме по собі не порушує передбачену ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року заборону.

При цьому, боржник не позбавлений права під час здійснення виконавчого провадження ініціювати перед виконавцем питання щодо зняття арешту з вищезазначеного майна за умови надання беззаперечних та переконливих доказів того, що арештоване житлове приміщення є дійсно єдиним житом боржника.

Разом з тим ОСОБА_1 не надано суду, а матеріали справи не містять доказів, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом боржниці.

Зокрема, з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 45-49) вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 спільно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

В той же час, у справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих звязків з конкретним місцем проживання.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем.

Тобто, зв`язок особи з конкретним житлом обумовлюється не тільки та не стільки з правом власності на житлове приміщення, а в першу чергу пов`язане з місцем, де людина фактично проживає та має тривалий зв`язок з ним.

Однак докази того, що ОСОБА_1 не лише є власником, а й зареєстрована та тривалий час мешкає в арештованій квартирі (що б могло свідчити про те, що вказане житлове приміщення є єдиним житлом боржника) в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, підстави для визнання дій державного виконавця ВДВС Вознесенського МРУЮ Короєвої Ю.О. в частині арешту всього нерухомого майна боржника неправомірними, скасування постанови державного виконавця ВДВС Вознесенського МРУЮ Короєвої Ю.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2015 року відсутні.

Також суд не вбачає підстав для зобов`язання начальника Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МО (Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна боржниці, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу на час закінчення виконавчого провадження не було підставою для зняття арешту та припинення чинності інших заборон.

При цьому, звертаючись з вимогою про зобов`язати начальника Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МО (Одеса) зняти арешт з нерухомого майна боржниці ОСОБА_1 не прийняла до уваги, що згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Проте матеріали справи не містять доказів, що скаржниця зверталася до начальника Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МО (Одеса) з приводу зняття арешту з всього або певної частини майна, надавала докази, що б свідчили про безпідставність або припинення підстав для чинності такого арешту (в повному обсязі або в певній частині), а також доказів вчинення останнім дій, бездіяльності або винесення рішення, що б порушували право боржниці (зокрема допущення бездіяльності щодо зняття арешту з єдиного житла боржниці).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За встановлених обставин, оскільки вимоги в частині оскарження дій та рішення державного виконавця є безпідставними, а вимоги в частині зобов`язання начальника Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МО (Одеса) вчинити дії з приводу зняття арешту з майна є передчасними, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258-260, 449-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.В. Вуїв