ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м.Херсон

Номер справи: 667/7549/15-ц

Номер провадження: 22-ц/819/406/22

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач) Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря Савицької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сисак Світлана Петрівна на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 04 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Херсонської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, заборону вчиняти певні дії, встановлення сервітуту,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 15.07.2002 року вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 370 кв.м. Третя особа ОСОБА_3 мати позивачки, яка проживає разом з нею. Відповідач є власником будинку АДРЕСА_1 та користується земельною ділянкою 305 кв.м.

Позивачка зазначила, що у 1953-1954 роках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дідусь та бабуся позивача) здійснили самозахват земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ) загальною площею 727 кв.м. З зазначеної площі ОСОБА_4 передав у користування 305 кв.м. ОСОБА_6 - сестрі відповідача, а рішенням Виконавчого комітету Комсомольської районної ради м.Херсона №11/1 від 14.01.1977 року за ОСОБА_6 закріплена земельна ділянка площею 305 кв.м., під номером АДРЕСА_1 та узаконено самовільне будівництво.

Рішенням Виконавчого комітету Комсомольської районної ради м.Херсона №12/24 від 24.12.1976 року за ОСОБА_4 закріплено земельну ділянку площею 370 кв.м., під номером АДРЕСА_1 і узаконено самовільне будівництво. Вказане домоволодіння на теперішній час належить позивачці.

20.10.1982 року укладено договір дарування між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 , згідно якого у власність відповідачу передано будинок та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці площею 305 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивач зазначає, що з моменту закріплення земельних ділянок за їх користувачами, межі між ними не встановлювались, суміжні земельні ділянки не були відокремленими, порядок користування між ними не встановлено. Крім того, з 2002 року тривають судові спори між позивачем та ОСОБА_2 з приводу визначення порядку користування зазначеними земельними ділянками, скасування рішень щодо відведення у власність житлового будинку відповідачу та користування іншими приміщеннями. Земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 та на земельній ділянці, що перебуває у користуванні позивача розташована хвіртка, через яку можна заходити на земельну ділянку. При цьому на земельну ділянку АДРЕСА_1 відсутній, а на місті, де повинна знаходитись хвіртка відповідача, побудований гараж, що належить останньому на праві власності. З огляду на зазначені обставини, відповідач по справі користується хвірткою позивача та ходить з АДРЕСА_1 до свого будинку через земельну ділянку, що перебуває у її користуванні.

Крім того, обидві земельні ділянки розташовані біля берегу річки Дніпро, але пройти до берегу з земельної ділянки позивачки можливо лише через земельну ділянку відповідача, що підтверджується планом архітектурного відводу від 10.03.1977 року та планом земельних ділянок.

У 2013 році відповідач по справі самовільно залив фундамент та розпочав капітальне будівництво огорожі, за допомогою якого відокремив частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що перебуває у користуванні позивача. Після завершення будівництва забору, відповідач встановив хвіртку №5, чим позбавив позивачку можливості потрапити на берег річки, так як повністю перекрив прохід через його земельну ділянку, яким позивач та її мати користувались раніше. Фундаменти, на яких збудована огорожа займають 30 см земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача, відповідач складає будівельні матеріали біля огорожі на території позивача. Огорожу збудовано з металевих пластин, що спричиняє затіненню частини земельної ділянки, якою користується позивач.

Також у позові зазначено, що житловий будинок розміром 9,63*5,25 м, в якому проживає відповідач, числиться за адресою: АДРЕСА_1 , узаконений рішенням виконавчого комітету Комсомольської районної ради м. Херсону № 16/1 від 09.01.1987 року, однак фактично розташований на земельній ділянці позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, значну частину земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача займає житловий будинок, що належить відповідачу та ще відповідач використовує 1,5 м земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача для входу до будинку та його обслуговування через спільний вхід з АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що спільний вхід з АДРЕСА_1 на земельні ділянки сторін облаштований за рахунок земельної ділянки позивачки та у відповідача немає правових підстав ним користуватись. Своїми діями відповідач грубо порушує права позивача, як користувача суміжної земельної ділянки, оскільки, внаслідок самовільного будівництва відповідача, позивач позбавлена можливості використовувати повністю свою присадибну ділянку за призначенням, висаджувати город, вільно проходити до власного будинку.

У зв`язку з викладеним, позивач просила:

- усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести огорожу та хвіртку, що розташовані між земельною ділянкою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 ;

- заборонити відповідачу користуватися входом з АДРЕСА_1 на земельну ділянку № НОМЕР_1 та проходити через земельну ділянку АДРЕСА_1 ;

- встановити за позивачем право земельного сервітуту (право проходу до берега річки) стосовно частини земельної ділянки довжиною 100 м та шириною 1 м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просить:

- встановити за собою право земельного сервітуту (проходу до річки Дніпро) стосовно частини земельної ділянки, площею 58 кв.м., що закріплена за адресою: АДРЕСА_1 .

- Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення хвіртки, розташованої між земельною ділянкою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , яка не відповідає правовстановлюючим документам та влаштувати загальний прохід з АДРЕСА_1 до берега річки Дніпро, площею 58 кв.м. через земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

- Виділити у загальне користування земельну ділянку, площею 58 кв.м. для облаштування проходу загального користування з АДРЕСА_1 до берега річки Дніпро, згідно додатку №3 стор. 28 матеріалів судової земельно-технічної експертизи.

- Заборонити ОСОБА_2 заходити на земельну ділянку АДРЕСА_1 .

- Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки частину витрат на проведення судової земельно-технічної експертизи в сумі 3500 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сисак Світлана Петрівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Просить суд взяти до уваги, що відповідач самовільно збудував гараж та користується хвірткою позивачки, щоб проходити по її земельній ділянці на свою. Окрім того, відповідач збудував свій будинок на земельній ділянці позивачки та узаконив це. Відповідач загородив прохід до річки, яким раніше користувались до цього часу.

Окрім того, скаржник зазначає, що у рішенні суду першої інстанції містяться суперечливі висновки. З одного боку суд зазначає, що земельні ділянки є відокремленими, тому зміна порядку користування або визначення нового порядку є недоцільним, а з іншого боку суд зазначає, що земельні ділянки не є приватизованими та документи на них відсутні, а тому не можна вимагати усунення перешкод. Згідно ст. 120 ЗК України до нового власника переходить будівля із закріпленою земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землевласника.

ОСОБА_1 зазначає, що земельні ділянки сторін не сформовані, кадастрові номери земельним ділянкам площею 370 кв.м. та площею 305 кв.м. не присвоєні, документація із землеустрою на ці земельні ділянки не виготовлялась. Згідно листа виконавчого комітету Херсонської міської ради від 26.07.2013 року, ОСОБА_2 не видавався акт узгодження меж земельної ділянки. Така ж інформація міститься у листі від 13.03.2016 року.

В зв`язку з цим, на думку скаржника, немає перешкод влаштувати спільний прохід до річки через земельну ділянку відповідача. Згідно висновку експерта, на земельній ділянці відповідача в технічній документації раніше була відображена доріжка. Зараз, в зв`язку із забудовою земельної ділянки відповідача тієї доріжки не існує, однак експертом визначено варіант можливого облаштування доріжки проходу до річки через земельну ділянку відповідача. Враховуючи, що хвіртка №5 між ділянками сторін, яка перешкоджає проходу через земельну ділянку відповідача,- є самовільною, на неї відсутні правовстановлюючі документи, тому її необхідно знести. Окрім того, таким чином відповідач перешкоджає користуванню позивачкою приміщеннями літ. «С» та «Г», які знаходяться на береговій лінії. Вказані об`єкти, хоч і не узаконені, однак належать позивачці.

Скаржник зазначає, що земельна ділянка позивачки зменшилась на 57 кв.м., коли були побудовані гараж та будинок відповідача, а тому ОСОБА_1 може претендувати на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Експертом зазначено, що оскільки неможливо перенести гараж та будинок відповідача, які узаконені, то можливо це компенсувати проходом до річки, встановивши земельний сервітут.

Отже, встановивши перешкоди у користуванні, зменшення земельної ділянки позивачки на 57 кв.м., суд першої інстанції не вирішив, як це компенсувати та безпідставно відхилив спосіб компенсації шляхом проходу через земельну ділянку відповідача, запропоноване експертом.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, просить не брати до уваги доводи, викладені в апеляційній скарзі та залишити рішення суду без змін. Зазначає, що прийняв у дар житловий будинок з дерев`яною огорожею з цементним цоколем. Земельна ділянка відповідача узаконена рішенням виконавчого комітету №11/1 Комсомольської районної ради від 14.01.1977 року, цим же рішенням узаконено житловий будинок за попереднім власником ОСОБА_6 . Рішенням виконкому від 27.02.1982 року №524/16 було узаконено його гараж. Позивачці належить будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Земельна ділянка позивачки закріплена рішенням виконкому комсомольської райради №12/24 від 24.12.1976 року за попереднім власником, цим же рішенням узаконено будинок, який на теперішній час належить позивачці.

Зазначає, що земельні ділянки не є частковими одна до одної, а є окремими земельними ділянками, спільний лише вхід з АДРЕСА_1 . За таких обставин і вирішення питання про порядок користування земельними ділянками між сторонами є недопустимим. При цьому межі земельних ділянок встановлені та закріплені, це є завданням землеустрою і не змінюються судом.

Посилається на те, що огорожа між земельними ділянками сторін існувала і раніше, що підтверджується актом приймання домоволодіння відповідача в експлуатацію разом із дерев`яним парканом. Відповідач зазначив, що тільки перебудував та оновив його.

Стосовно хвіртки №5 стверджує, що вона існувала з 80-х років і це не стосується земельної ділянки позивачки. Гараж узаконений і тому вимагати компенсації за зайняту під ним земельну ділянку шляхом проходу до річки через земельну ділянку відповідача та встановлення земельного сервітуту,- позивачка не має права. Рибалити та купатися можливо у загальнодоступних місцях. Відповідач зазначає, що у позивачки відсутні законні підстави для встановлення сервітуту. Наявність доріжки на його подвір`ї не вказує, що це був спільний прохід до річки, як це стверджує позивачка. Окрім того, відповідач заперечує досудовий порядок врегулювання питання щодо встановлення земельного сервітуту на конкретних умовах між сторонами по справі, що виключає вирішення таких позовних вимог судом.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 та адвокат Сисак С.П., яка діє в її інтересах, апеляційну скаргу підтримали, просять задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції і задовольнити позовні вимоги повністю. Пояснили, що відповідач самовільно звів гараж та житловий будинок на земельній ділянці, виділеній попередникам позивачки. Пізніше ці будівлі відповідачем узаконені, однак вони займають частину земельної ділянки, яка числиться за позивачкою. В зв`язку з цим сторона позивача вважає за можливе встановити земельний сервітут шляхом надання проходу позивачці через земельну ділянку відповідача до річки та зобов`язати відповідача знести огорожу та хвіртку, які перешкоджають вільному проходу через земельну ділянку відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 та адвокат Борисенко О.І., який діє в його інтересах апеляційну скаргу не визнали, просять її залишити без задоволення, посилаючись на те, що у сторін існують дві самостійні земельні ділянки, які виділені із встановленими межами. Спільний вхід до обох земельних ділянок з АДРЕСА_1 закріплений в технічній документації на обидві земельні ділянки. Кожний власник користується своєю земельною ділянкою самостійно і оновлення огорожі та хвіртки №5 між земельними ділянками сторін по справі жодним чином не стосується прав позивачки. Вимога про встановлення сервітуту позбавлена будь-якого правового обґрунтування, оскільки у такому разі усі сусіди, чия земельна ділянка безпосередньо не виходить на беріг річки, забажають проходити через земельну ділянку відповідача, хоча є громадський пляж та місця відпочинку. Посилання позивачки на забудову відповідачем її земельної ділянки також не дають таких підстав для встановлення сервітуту. Забудова проводилась стороною відповідача при погодженні попередніх власників, чиїм правонаступником є позивачка, яка отримала нерухоме майно та земельну ділянку у нині існуючих межах. Просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Вважають рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначенихст.367 ЦПК України, судом встановлені такі обставини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності за заповітом від 15.07.2002 року позивачка набула право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 370 кв.м.

Згідно договору дарування від 20.10.1982 року відповідачу належить житловий будинок з гаражем, узаконеним рішенням Комсомольської районної ради народних депутатів від 27.08.1982 року № 524/16 та надвірними будівлями, що за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 305 кв.м., виділеної згідно рішення райвиконкому Комсомольської ради депутатів трудящих від 14.01.1977 року за № 11/1. Таким чином, на момент набуття відповідачем права власності на цій же земельній ділянці було узаконено гараж розміром 6,05х3,80 м., законність якого оспорює позивачка. Окрім того рішенням Комсомольської районної ради трудящих від 09.01.1987 року за № 16/1 оформлено право власності на житловий будинок розміром 9,68х5,25 м, веранду розміром 5,25х3,0 м, лазню розміром 4,06х2,50 м, літню кухню розміром 3,02х6,10 м, що за адресою АДРЕСА_1 , на підставі чого ОСОБА_2 27.01.1987 року видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з погосподарськими спорудами. (т.1 а.с. 11, 40, 42-51).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент набуття права власності позивачкою, земельна ділянка АДРЕСА_1 не відповідала закріпленому розміру, разом з тим, вимоги про усунення перешкод до відповідача в зв`язку з розміщеними на її земельній ділянці об`єктів нерухомого майна останнього, а саме житлового будинку, розміром 9,68 х 5,25 м з верандою та гаражу вже були предметом розгляду суду, де ОСОБА_1 оспорювала законність рішень органів влади про узаконення цих будівель. Вказані вимоги залишені без задоволення і судові рішення мають преюдиційний характер (т.1 а.с.38-39).

Отже, рішення компетентних органів, якими узаконено будівлі відповідача є чинними. За таких обставин, посилання позивачки на незаконність зведення житлового будинку та гаражу, належних відповідачу, правильно не прийняті судом першої інстанції до уваги при вирішенні позовних вимог про усунення перешкод та встановлення сервітуту. При цьому ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено, що відповідач вчиняє дії, які перешкоджають вільно володіти, користуватися, чи розпоряджатися належним їй на праві власності нерухомим майном та земельною ділянкою.

Стосовно позовних вимог про знесення хвіртки №5 між належними сторонам земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , суд першої інстанції встановив, що огорожа зафіксована у документах при узаконенні будівель за адресою: АДРЕСА_1 , облаштована на межі між земельними ділянками сторін. В цьому паркані встановлена хвіртка №5, яка відділяє земельну ділянку відповідача. Згідно висновку №48/15 від 10.03.2016 року експерт ОСОБА_7 зазначила, що у ОСОБА_1 не існують перешкоди у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_1 через встановлення між земельними ділянками №249 та №249-а огорожі та хвіртки №5. Позивач має вільний доступ для проведення ремонтних робіт та обслуговування свого житлового будинку літ. «А» та до своєї земельної ділянки (т.1 а.с.103).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог, оскільки наявність огорожі та хвіртки не порушують прав позивачки, тверді межі між земельними ділянками сторін встановлені рішеннями компетентних органів, затверджені у генеральних планах до вказаних рішень. Відповідно до вимог закону межі між земельними ділянками сторін встановлені і наявність хвіртки на межі земельних ділянок, де закінчується спільний прохід, яким користуються обидві сторони і починається земельна ділянка, закріплена за відповідачем,- не порушує права позивачки.

В частині позовних вимог щодо заборони ОСОБА_2 заходити на земельну ділянку АДРЕСА_1 (через спільний прохід з АДРЕСА_1 ): судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки № НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 мають спільний загальний прохід, який закріплений в технічній документації та підтверджується матеріалами інвентарних справ №14517 по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , а також планами вказаних земельних ділянок згідно рішень райвиконкому Комсомольського району м. Херсона від 24.12.1976 р. №12/24 та від 14.01.1977 року №11/1 (т.1 а.с.42,43).

За таких обставин, позовні вимоги про заборону відповідачу користуватись спільним з позивачкою входом (проходом) з АДРЕСА_1 , правильно залишені без задоволення судом першої інстанції.

В частині позовних вимог про встановлення земельного сервітуту суд дійшов таких висновків.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту -це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом статей 91,96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення,та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц, від 26 січня 2022 року у справі №592/4818/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 686/18456/18 (провадження № 61-18819св20) вказано, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

В вказаній вище постанові Верховного Суду зазначено, що при вирішенні позовних вимог про встановлення сервітуту необхідно врахувати, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови. Суд має встановити обставини на підставі належних і допустимих доказів: чи звертався позивач до відповідача із пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах.

Дійшовши висновку, що позивачем не доведено наявність законних підстав для встановлення земельного сервітуту (проходу до річки) через земельну ділянку відповідача, суд першої інстанції відмовив у задоволення цієї позовної вимоги. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах. Відсутність доказів позасудового врегулювання сторонами вимоги про встановлення земельного сервітуту на конкретно визначених умовах, - є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення сервітуту.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Не заслуговують на увагу посилання на те, що земельні ділянки сторін не сформовані, кадастрові номери земельним ділянкам не присвоєні, в зв`язку з чим, на думку скаржниці, відповідач не має права перешкоджати проходити їй через його земельну ділянку. Так, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка АДРЕСА_1 сформована та закріплена рішенням виконкому Комсомольської районної ради м. Херсона №12/24 від 24.12.1076 року, її межі визначені та встановлені, а тому користування позивачкою земельної ділянки, закріпленої за відповідачем повинно мати законні підстави.

Посилання в апеляційній скарзі на можливість компенсувати зайняту відповідачем частину земельної ділянки позивачки шляхом встановлення земельного сервітуту,- позбавлені правового обґрунтування, оскільки земельний сервітут встановлюється не як компенсація, а для задоволення потреб заявника (для обслуговування нерухомого майна, прокладання ліній електропередач, водопостачання, тощо), які не можуть бути задоволені іншим способом.

Доводи, викладені у скарзі про те, що між попередніми власниками сторін існував погоджений порядок користування берегом річки та наявність спільного проходу до річки, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджуються сукупністю доказів у справі.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування або зміни немає.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сисак Світлана Петрівна залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2022 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова