печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

I. Позиції учасників справи.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визначити місце проживання спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 разом з нею.

В обґрунтування позову вказано, що син проживає разом із позивачем, вона забезпечує дитину належними умовами для проживання, він має усі необхідні умови для комфортного проживання та гармонійного розвитку. Після розірвання шлюбу сторін відповідач повністю відсторонився від життя сина та перестав брати участь у його вихованні, проте забезпечував сина та колишню дружину житлом до 2020 року. У лютому 2020 року відповідач разом із своїми батьками без будь-яких попереджень попросив позивача із спільною дитиною звільнити квартиру через те, що він зустрів жінку, з якою почав спільно проживати, та яка має своїх двох дітей, а позивачу було вказано на те, що у квартирі, де вона з сином ОСОБА_3 мешкала весь цей час, місця для них більше немає. Зараз відповідач як батько не цікавиться життям, навчанням, захопленням дитини, не бере участі у вирішенні питань, що стосуються його здоров`я, розвитку особистих вмінь та навичок, не долучився до вибору школи дитини, не знайомився, як і не зустрічався, з класним керівником, директором школи. Позивач самостійно, без допомоги відповідача, виховує дитину, створює та забезпечує йому комфортні умови для проживання, навчання та розвитку. Єдина участь батька у житті сина полягає у перерахуванні суми аліментів у розмірі, визначеному рішенням суду. Позивач та син ОСОБА_3 зареєстровані і фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності матері позивача - ОСОБА_4 . На початку серпня 2021 року позивач, плануючи за власний кошт організувати відпустку та оздоровлення сина у Туреччині, звернулася до відповідача з проханням надати їй згоду на виїзд дитини за кордон, проте останній відмовився надавати таку згоду, чим перешкоджає у виконанні материнських обов`язків позивача, враховуючи, що ігнорує виконання власних перед дитиною.

Відповідач не заперечував проти задоволення позову.

Третьою особою у справі направлено на електронну пошту суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, з якого вбачається, що вважають за доцільне рекомендувати визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 .

II. Процесуальні дії та рішення суду.

29 вересня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

08 жовтня 2021 року судом отримано відповідь на запит від 06 жовтня 2021 року, скерованого на підставі частини шостої статті 187 ЦПК України, щодо адреси місця проживання відповідача у справі.

12 жовтня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному порядку.

07 грудня 2021 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримуються у повному обсязі, просить задовольнити.

Також 07 грудня 2021 року до суду подано заяву відповідача про те, що він просить справу розглядати без його участі, проти позову немає заперечень.

07 грудня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті справи.

19 січня 2021 року від третьої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Сторони у судове засідання не з`явилися: представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача і її представника, позов підтримується, а відповідач подав заяву про визнання позову і розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

III. Фактичні обставини справи.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 11 вересня 2015 року у справі № 757/17182/15-ц розірвано, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2011 року, за актовим записом № 302, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві /а. с. 15, 17-18/.

Позивач проживає разом з сином за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить матері позивача ОСОБА_4 на праві приватної власності, де і зареєстровані /а. с. 13, 16, 20/.

Як вбачається з поданого третьою особою висновку від 18 січня 2022 року № 100-671, 10 листопада 2021 року за вищевказаною адресою, працівником служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дитини та з`ясовано, що умови для проживання, виховання та розвитку дитини створені належним чином: для малолітнього ОСОБА_3 наявна окрема кімната є спальне місце, меблі (шафа для одягу, стіл для навчання, стілець), дитячі іграшки, книги, одяг відповідно до віку, статі і сезону. Голосіївським районним в м. Києві центром соціальних служб проведено оцінку потреб сім`ї та психоемоційні потреби малолітнього задовольняє у повній мірі, відповідальна, весь вільний час проводить з сином, дозвілля проводять разом. Матір здатна виконувати батьківські обов`язки та має досить високий батьківський потенціал, малолітній ОСОБА_3 у повній мірі забезпечений всім необхідним для повноцінного розвитку та виховання. Дитина навчається у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови № 47 м. Києва, у п`ятому класі. Окрім цього, батько дитини не заперечує проти визначення місця проживання сина разом з його матір`ю.

Позивач працевлаштована і має стабільний дохід у вигляді заробітної плати /а. с. 19/.

IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

За приписами частини першої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про сина, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 з матір`ю.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн, який підлягає стягненню з відповідача, оскільки позов суд задовольняє у повному обсязі.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 3, 17, 19, 151-153, 155, 162 Сімейного кодексу України,

ст. ст. 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства»,

ст. ст. 1-16, 29 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю, задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Київ) з його матір`ю - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Тбілісі, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Тбілісі, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова