№ 932/8392/21
провадження 2/201/948/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант М Дніпро», треті особи Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант», ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 жовтня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Атлант М Дніпро» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 24 квітня 2021 року близько 15.30 годині її дочка ОСОБА_3 на автомобілі «ВАЗ», під час руху в районі будинку 28 на Крутогорному узвозі в місті Дніпрі порушила правила дорожнього руху та здійснила ДТП, скоїла зіткнення, наїзд на припаркований в тому місці транспортний засіб «Фольксваген» під керуванням ОСОБА_4 , в результаті якого цьому автомобілю були завдані ушкодження, завдана матеріальна шкода, за що стосовно цієї особи, ОСОБА_3 , порушено справу про адміністративне правопорушення, судом справа розглянута і винесено постанову. Винним у цій ДТП вказаними діями, пов`язаними з порушеннями правил дорожнього руху, є саме вказаний водій ОСОБА_3 . Але позивачка під впливом ОСОБА_4 , будучи юридично не обізнано, погодилася відремонтувати автомобіль ОСОБА_5 на запропонованому тим СТО та не викликати поліцію, що було зроблено: вони поїхали до відповідача, визначили суму шкоди і позивачка помилково перерахувала кошти за ремонт автомобіля «Фольксваген» ТОВ «Атлант М Дніпро». Потім зрозуміла, що вона не є учасником вказаної ДТП, взагалі учасником спору і запропонувала відповідачу повернути її кошти, які той, на її думку отримав безпідставно, але отримала відмову. Вважає, вказаними діями, пов`язаними з порушеннями правил дорожнього руху, відповідальність повинна нести ОСОБА_3 за заподіяну нею шкоду, а тому кошти їй (позивачу) потрібно повернути. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову, а страховою компанією також не здійсненна виплата навіть частини завданої позивачу шкоди. Просила стягнути з відповідача перераховані нею йому кошти, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Атлант М Дніпро» проти позовних вимог, викладених обставин і задоволення позову заперечував, вказавши на те, що все необхідне по закону і полісу вони зробили вірно, вимоги позивача до них безпідставні і не доведені, кошти отримали правомірно та відремонтували автомобіль, тому просили в задоволенні позову до них відмовити в повному обсязі.

Представник АТ «СК «Мега-Гарант» і ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними і оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи та недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні вказані особи не надавали. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів коронавірусної ситуації в країні, оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання представника на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі.

Третя особа ОСОБА_2 проти позовних вимог, викладених обставин і задоволення позову заперечував, все необхідне по закону ним вже зроблено, вимоги позивача до нього не заявлені, самі вимоги безпідставні і не доведені, тому вважав за можливе винести рішення про відмову в задоволенні позову.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 2021 року о 15.30 год. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ», державний номер автомобіля НОМЕР_1 , що належить їй же, рухалася в районі будинку № 28 по вул. Крутогірний узвіз в місті Дніпрі та перед здійсненням маневру - початком руху та його зміні (зміна напрямку руху) - не пересвідчилася, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяла таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров`ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, не впоралася з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняла, не врахувала дорожню обстановку, не дотрималася безпечної дистанції, продовжила рух і скоїла наїзд, зіткнення з рухавшимся в тому місці та припаркованому автомобілем «Фольксваген», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що належить ОСОБА_5 , скоївши ДТП.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав ушкодження. При цьому порушення зазначених в протоколі Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинному зв`язку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень позивача та пошкодження названого автомобіля.

Стосовного винного, на думку поліцейських, в цій ДПТ водія ОСОБА_3 працівниками поліції складено протоколи і направлено їх його до суду. Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року винним у вказаній ДТП встановлено і визнано ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАПП через порушення нею п. 10.1 Правил дорожнього руху України і вона притягнута до адміністративної відповідальності в вигляді штрафу в дохід держави в сумі 340 грн.. Вказана постанова не оскаржена в апеляційному порядку і набрала законної сили.

Отже, за результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та адміністративних матеріалів, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є водій ОСОБА_3 .. При цьому порушення цим водієм правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинному зв`язку із наслідками у вигляді пошкодження автомобіля позивача, завданню шкоди. Вказана постанова районного суду приймалася з урахуванням висновку експерта про наявність вини конкретного водія у вказаній ДТП і наявності чи відсутності порушення правил дорожнього руху з боку сторін, учасників.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, постановою Красногвардйського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року відносно водія ОСОБА_3 встановлено факт вчинення цим водієм на вказаному автомобілі адміністративного правопорушення відносно позивача; вказаною постановою суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинного зв`язку між винними діями цього водія та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність ОСОБА_3 в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена.

Вказана постанова Красногвардйського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2021 року набрала законної сили належними доказами не спростовано, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії водія ОСОБА_3 на своєму автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАПП, факт завдання пошкоджень автомобілю ОСОБА_5 , наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим водієм і завданням вказаної шкоди. Вказаними протиправними діями ОСОБА_5 було завдано матеріальної шкоди. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент скоєння вказаної ДТП застрахована була.

Але, як стверджує ОСОБА_1 (мати ОСОБА_3 ), позивачка під впливом ОСОБА_4 , будучи юридично не обізнаною, погодилася відремонтувати автомобіль ОСОБА_5 на запропонованому тим СТО та не викликати поліцію, що було зроблено: вони поїхали до відповідача, визначили суму шкоди і позивачка помилково перерахувала кошти за ремонт автомобіля «Фольксваген» ТОВ «Атлант М Дніпро», автомобіль було відремонтовано. Потім начебто позивачка зрозуміла, що вона не є учасником вказаної ДТП, взагалі учасником спору і запропонувала відповідачу повернути її кошти, які той, на її думку, отримав безпідставно, але отримала відмову. Позивач вважає, вказаними діями, пов`язаними з порушеннями правил дорожнього руху, відповідальність повинна нести ОСОБА_3 за заподіяну нею шкоду, а тому кошти їй (позивачу) потрібно повернути. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову, а страховою компанією також не здійсненна виплата навіть частини завданої позивачу шкоди, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що винними діями ОСОБА_3 на автомобілі «ВАЗ» ОСОБА_5 дійсно було завдано матеріальної шкоди. Матеріальна шкода полягає в витратах позивача на ремонтно-відновлювальні роботи пошкодженого його автомобіля та інші витрати, пов`язані з цим.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому ... додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

24 квітня 2021 року о 15.30 год. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ», державний номер автомобіля НОМЕР_1 , що належить їй же, рухалася в районі будинку № 28 по вул. Крутогірний узвіз в місті Дніпрі та перед здійсненням маневру - початком руху та його зміні - не пересвідчилася, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяла таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров`ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, не впоралася з керуванням свого автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняла, не врахувала дорожню обстановку, не дотрималася безпечної дистанції, продовжила рух і скоїла наїзд, зіткнення з рухавшимся в тому місці та припаркованому автомобілем «Фольксваген», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що належить ОСОБА_5 , скоївши ДТП.

Вказані обставини встановлені постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року. У зв`язку з отриманими, 24 квітня 2021 року під час ДТП, механічними пошкодженнями транспортного засобу «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 , 26 квітня 2021 року до ТОВ «Атлант М Дніпро» звернувся ОСОБА_2 (заява №: СК30008833 від 26 квітня 2021 року), який є володільцем транспортного засобу, щодо проведення ремонтних робіт транспортного засобу.

26 квітня 2021 року ТОВ «Атлант М Дніпро» було складено рахунок № НОМЕР_3 від 26 квітня 2021 року, згідно якого визначено: перелік робіт (послуг) у розмірі 27 502.20 грн. у тому числі ПДВ - 4583.70 грн.; перелік запасних частин і витратних матеріалів у розмірі - 36782.72 грн. у тому числі ПДВ - 6130.45 грн.. Згідно квитанції № 14 від 26 квітня 2021 року на суму 36782.80 грн, платником зазначено - ОСОБА_5 (батько третьої особи ОСОБА_2 ), власник транспортного засобу, а оплата платежу здійснена на підставі рахунку № НОМЕР_3 від 26 квітня 2021 року.

ТОВ «Атлант М Дніпро» після отримання вказаних коштів, здійснило замовлення необхідних запчастин для ремонту транспортного засобу «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується видатковою накладною № 20124766 від 29 квітня 2021 року та № 20124838 від 05 травня 2021 року. Таким чином, відповідачем отриманні кошти згідно рахунку № НОМЕР_3 від 26 квітня 2021 року, були направленні на придбання запасних частин для ремонту вищевказаного транспортного засобу.

Проте, 07 травня 2021 року до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона просить повернути її перераховані через «Ощадбанк» кошти в сумі 36782.80 грн., сплачені нею за ремонт автомобіля ОСОБА_5 . При цьому зазначила, що «16 травня 2021 року буде суд і платити буде ОСОБА_2 згідно рішення суду». Також вказала, що «згідно закону про захист прав споживача «я купила у вас послугу»». Потім, 11 травня 2021 від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона повідомила, що кошти у розмірі 36782.80 грн., які надійшли на рахунок відповідача сплачені нею помилково.

ТОВ «Атлант М Дніпро» в передбаченому законом порядку надало відповідь та інформувало ОСОБА_1 листом № 24, що означені обставини мають цивільно - правовий характер. При цьому, загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, відносини у сфері переказу коштів регулюються Конституцією України, Законами України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про поштовий зв`язок», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», іншими актами законодавства України та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Спеціальним нормативним актом, що регулює відносини між банком та його клієнтом щодо переказу грошових коштів, є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (Закон № 2346). Тобто, в ситуації за рахунок якої позивач намагалась повернути кошти, які визначені нею, як такі, що сплачено помилково, необхідно дотримуватись вимог законодавства, зокрема приписів Закону № 2346. Крім цього, аналізуючи можливість досудового врегулювання спору, звертає на себе увагу те, що позиція позивачки постійно змінювалась, оскільки першочергово наголошувалось на наданні відповідачем послуг саме ОСОБА_1 , потім на помилковість з її боку перерахування цих коштів відповідачу, а предмет спору, який став підставою для звернення до суду - безпідставно набуті грошові кошти.

Але відповідач будь-яких послуг ОСОБА_1 не надавав, коштів від ОСОБА_1 не отримував, що підтверджується квитанцією банку квитанції № 14 від 26 квітня 2021 року на суму 36782.80 грн, в якій зазначено платником саме ОСОБА_5 . Відповідачем здійснено ремонт автомобіля «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 у повному обсязі, що підтверджується актами виконаних робіт до Наряд-Замовлень № СН00114917, № КН00007522, № КН00007499 від 31 травня 2021 року, загальна вартість яких склала - 64284.92 грн. у тому числі ПДВ 10714.15 грн..

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам слід зазначити наступне.

Стаття 1212 ЦК України, на яку посилається позивачка, регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, застосування статті 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мата місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення.

Відповідно до ч. 1, 2 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачка у позовній заяві посилається на безпідставність набутих коштів, проте вказані висновки суперечать вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до пунктів 1.23., 1.24. статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під помилковим переказом розуміється рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій чи майновій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно рахунку № КС00008801 від 26 квітня 2021 року та квитанції № 14 від 26 квітня 2021 року визначено: платник - ОСОБА_5 та отримувач - ТОВ «Атлант М Дніпро», тобто в платіжному документі визначено платника і отримувача та їх реквізити.

Сума зарахована на рахунок ТОВ «Атлант М Дніпро» у розмірі 36782.80 грн. на підставі рахунку №: КС00008801 від 26 квітня 2021 року, тобто ТОВ «Атлант М Дніпро» є належним отримувачем коштів, які зараховані на підставі рахунку №: КС00008801 від 26 квітня 2021 року, а відтак вказаний платіж має правову підставу та не є безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Пояснення позивача про помилковість здійснення нею платежу в розмірі 36782.80 грн., в яких чітко зазначено реквізити відповідача, суперечить вищевказаним принципам, і не є достатнім для підтвердження обставини безпідставного отримання спірних коштів відповідачем.

Аналогічні висновки викладенні у Постанові Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року №712/12032/20.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не згодна із розміром шкоди, яку заподіяла її дочка під час ДТП 24 квітня 2021 року та яку, вона вимушена була частково відшкодувати ОСОБА_2 , що підтверджується її розпискою наданою 28 квітня 2021 року ОСОБА_2 .

Посилання позивачки у позові на лист АТ «СК «Мега-Гарант» від 14 червня 2021 року №14-06/3 в якому ОСОБА_5 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, а також повідомлено, що відшкодування було здійснено ОСОБА_3 у розмірі 36782 грн., що перевищує вартість відновленого ремонту, визначеного згідно Висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ № 8417 від 28 травня 2021 року складеного експертом-товарознавцем Крутінь В.І., що складає 20714.86 грн., що є належним виконанням зобов`язань з відшкодування спричиненої матеріальної шкоди не є підставою для задоволення вказаного позову ОСОБА_1 , а свідчить лише про спір щодо розміру спричиненої матеріальної шкоди в наслідок ДТП. При цьому, позивачка не позбавлена права звернутись з відповідним позовом до суду.

Зазначення на квитанції напис «ч/з ОСОБА_1 » рукою ОСОБА_1 не свідчить про безпідставність набутих коштів відповідачем, а свідчить, що вказані кошти перераховуються для ремонту автомобіля, який був пошкоджений ОСОБА_3 донькою позивачки, що також було встановлено постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року.

Отже, позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів безпідставного набуття ТОВ «Атлант М Дніпро» грошових коштів у розмірі 36782.80 грн. у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Крім того, суд враховує і наступне. Дорожньо-транспортна пригода сталася при наступних обставинах: так, 24 квітня 2021 року автомобіль «Фольксваген», державний номер НОМЕР_2 , був припаркований біля лівого узбіччя по Крутогорному Узвозі, в бік Січеславської Набережної, ОСОБА_3 скоїла ДТП, пошкодивши праві передні та задні двері, праве переднє крило та праву частину заднього бамперу, шляхом зім`яття та пошкодження лакофарбового покриття. Після пошкодження автомобіля, винуватиця ДТП, не дочекавшись працівників поліції, залишила місце ДТП, виключно залишивши записку на автомобілі. Коли ОСОБА_2 , через декілька годин, побачив пошкоджений автомобіль та зателефонував за номером, вказаним у повідомленні, водій, ОСОБА_3 повідомила, що вона дуже поспішала, не мала часу чекати патрульну поліцію, розуміючи свої дії, запропонувала сплатити вартість відновлювального ремонту, на тому СТО, де обслуговується автомобіль. ОСОБА_2 згодився на її прохання та домовився із станцією технічного обслуговування на відповідну, погоджену сторонами дату.

На станцію технічного обслуговування, ОСОБА_3 приїхала зі своїм батьком, який був присутній при огляді автомобіля, будь-яких зауважень щодо вартості відновлювального ремонту не поступало. За результатом розрахунку, який було надано станцією технічного обслуговування, ОСОБА_3 здійснила оплату частини вартості відновлювального ремонту, а саме за деталі, про що ОСОБА_2 було складено розписку про отримання грошових коштів, а рахунок оплати частини відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. За роботи, які необхідно провести, ОСОБА_3 , з батьком повідомили, що здійснять оплату десь через тиждень. У зв`язку із тим, що частину деталей необхідно було попередньо замовляти, ОСОБА_2 погодився на їх прохання.

Але, через декілька днів, на телефонний номер ОСОБА_2 зателефонувала ОСОБА_1 з образливою лайкою, та заявила, що вважає, що ремонтні роботи не вартують розрахованих СТО коштів та вона не має наміру щось оплачувати у подальшому. 06 травня 2021 року на телефонний номер ОСОБА_2 зателефонував чоловік, який назвався працівником патрульної поліції і повідомив, що в районі 15.00 він приїде на місце дорожньо-транспортної пригоди, з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення. ОСОБА_2 приїхав на місце, де трапилась пригода та надав свої пояснення.

Цивільна відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 21070», державний номер НОМЕР_1 , застрахована відповідно до Договору ОСЦПВНТЗ (Поліс ЕР/190427759), укладеного з АТ «СК «Мега-гарант». У зв`язку із тим, що власником автомобіля «VOLKSWAGEN СС», державний номер НОМЕР_2 , було понесені фактичні витрати на відновлювальні роботи, останній, звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою, про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 27 502.12 грн. Дана цивільна справа № 201/9702/21 перебуває в провадженні Жовтневого районного суду.

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів, у розмірі 36 782 грн., як компенсацію частини вартості нанесеної шкоди, підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_2 28 квітня 2021 року, із зазначенням, що отримання даних грошових коштів проводиться шляхом перерахунку ОСОБА_3 коштів на СТО «VOLKSWAGEN».

Таким чином, факти, викладені у позовній заяві є такими, що не відповідають дійсним обставинам, які склались між сторонами. Крім того, до позовної заяви долучено докази, які подані позивачем та спростовують факти, на які посилається позивач, як на підставу своїх доводів та вимог.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Таким чином, враховуючи наявну між ОСОБА_3 , як винуватицею дорожньо-транспортної пригоди домовленість, яка оформлена у вигляді розписки, складеної ОСОБА_2 28 квітня 2021 року, про сплату частини шкоди, нанесеної в результаті дорожньо - транспортної пригоди, свідчить про безпідставність та надуманість позовних вимог.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодного належного докази порушення або не визнання прав позивача в позовній заяві не наведено, що також свідчить про відсутність будь-яких підстав для задоволення позовної заяви.

Порядок та умови здійснення страхового відшкодування визначено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. 1 ст. 22 цього Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно п. 34.4 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Згідно ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно п. 2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) або здійснити виплату страхового відшкодування. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. Протягом 3-х робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України (254к/96-ВР), Цивільним кодексом України (435-15), Законом України «Про страхування» (85/96-ВР), цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно абз. 2 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому або іншій особі, яка має право на отримання відшкодування. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 21070», державний номер НОМЕР_4 була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/190427759 у «СК «Мега-Гарант» та видано Поліс.

13 травня 2021 року ОСОБА_5 , як власник транспортного за «Volkswagen СС», державний номер НОМЕР_2 , звернувся до AT «СК «Мега-Гарант» із повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (вх. № 13-05/36 від 13 травня 2021 року) та із заявою на виплату страхового відшкодування (вх. № 13-05/37 від 13 травня 2021 року).

AT «СК «Мега-Гарант», на виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Закон «Про ОСЦПВВНТЗ»), після отримання повідомлення про настання по що містить ознаки страхового випадку, розпочав її розслідування, зокрема надіслав відповідні запити для своєчасного прийняття законного та вмотивованого рішення.

На виконання вимог статті 34 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ», AT «СК «Мега-Гарант» у строк, встановлений законом, з метою визначення розміру збитків, завданих транспортному засобу «Volkswagen СС», державний номер НОМЕР_2 , направив свого представника - експерта автотоварознавця Крутінь В.І. для проведення огляду та визначення вартості матеріального збитку. Відповідно до висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №8417 від 28 травня 2021 року, складеного експертом- товарознавцем Крутінь В.І., вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen СС» державний номер НОМЕР_2 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 20 714.86 грн.

Позивачем до позовної заяви було додано розписку ОСОБА_3 від 28 квітня 2021 року, відповідно до якої було підтверджено факт отримання ОСОБА_2 від неї грошових коштів в рахунок відшкодування збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу «Volkswagen СС», державний номер НОМЕР_2 у розмірі 36 782.00 грн.

Окрім того, факт відшкодування шкоди ОСОБА_3 (через свою матір ОСОБА_1 ) було встановлено постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року по справі №204/3586/21, в якій містяться посилання на письмові пояснення ОСОБА_3 від 29 квітня 2021 року.

Отже, оскільки відшкодування спричиненої матеріальної шкоди відбулося ОСОБА_3 у розмірі 36 782 грн., що перевищує розмір відшкодування який зазначений у Висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №8417 від 28 травня 2021 року, складений експертом-товарознавцем Крутінь В.І., що є належним відшкодуванням спричиненої матеріальної шкоди, у зв`язку з цим страховою компанією наведене зобов`язання було припинено його виконанням особою, що спричинила шкоду.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до п. З ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення вільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, зведеним належним чином.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до цінної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Після встановлення всіх обставин та враховуючи вищезазначені норми права, АТ «СК «Мега-Гарант» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_5 у зв`язку з відшкодуванням спричиненої шкоди у повному обсязі особою, винною у ДТП - ОСОБА_3 , про що було повідомлено ОСОБА_5 листом (вих. № 13-06/3 від 14 червня 2021 року).

Відповідно до п. 1.3. Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з п. 1.5. Правил дорожнього руху України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до п. 10.1. Правил дорожнього руху України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

До скоєння дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження належного третій особ автомобіля призвели виключно дії водія ОСОБА_3 .. Цей водій, здійснюючи маневр, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час здійснення маневру (повороту) проявив неуважність, не контролював дорожню обстановку. Саме дії водія ОСОБА_3 знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку зі скоєнням ДТП та спричиненням шкоди належному ОСОБА_5 на законному праві управління автомобілю. Вказано підтверджено матеріалами справи і не спростовано сторонами.

Разом з тим, згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 8) ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми передбачено також ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування»: страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Оскільки зобов`язання відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим. В разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрату кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України: «Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно - правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання».

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16.

«У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього». До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року, справа № 760/15471/15-ц,

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У відповідності із ст. 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ТОВ «Атлант М Дніпро» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити в повному обсязі.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю в межах заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 18, 22, 23, 265, 1166, 1167, 1172, 1187, 1188, 1194, 1195 ЦК України, ст. 3, 12, 28, 29, 30, 33, 33-1, 35-37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант М Дніпро», треті особи Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант», ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -