ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/263/22 Справа № 201/6263/21 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Деркач Н.М.,

суддів: Куценко Т.Р., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря - Усик А.Д.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Добринь Ярослава Олексійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 16 жовтня 2019 року між ним та ТОВ «Автокредит Плюс» було укладено договір про надання фінансового лізингу №ARZR075309 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу, згідно з умовами якого позивачу було передано у лізинг автомобіль марки «Ford Focus», 2014 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , строком на 60 місяців. Згідно з умовами вказаного договору позивачем було взято на себе зобов`язання щодо проведення щомісячної сплати платежів та платежів по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору. Розмір щомісячних платежів за договором становив 5340 грн. 16 жовтня 2019 року позивачу було передано вищевказаний автомобіль вартістю 189000 грн. На виконання умов договору позивачем на рахунок відповідача у період з 16 вересня 2019 року по 16 травня 2021 року було сплачено грошові кошти на загальну суму124359,74 грн., в тому числі 18900 грн. авансового платежу. 26 травня 2021 року ТОВ «Автокредит Плюс» направило позивачу повідомлення про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу №ARZR075309, мотивованою наявністю боргу у позивача за лізинговими платежами, а вже 27 травня 2021 року повернуло собі автомобіль, що підтверджується актом приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт». Позивач вважає, що при підписанні договору відповідач діяв недобросовісно, фактично ввів позивача в оману, не роз`яснивши всіх умов договору, не вказавши про додаткові умови і додатки до договору, не ознайомивши з специфікацією і графіком платежів, не посвідчивши договір нотаріально. Враховуючи вказане, позивач просив суд застосувати наслідки нікчемності договору та стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 124 359,74 грн. та моральну шкоду у розмірі 25 000 грн. (а.с. 1-7).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року позов задоволено частково. Застосовано наслідки нікчемності правочину (публічний договір про надання фінансового лізингу № ARZR075309 від 16 жовтня 2019 року та стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 124359,74 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір у розмірі 1243,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 56 450,10 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з договору, та не взяв до уваги, що відповідач не ототожнював плату за користування предметом лізингу з упущеною вигодою та не заявляв, що кошти у розмірі 67 909,64 грн. є саме упущена вигода.

Позивач скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду, як законне та обгрунтоване, на його думку, залишити без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» було укладено договір про надання фінансового лізингу №ARZR075309, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу, згідно з умовами якого позивачу було передано у лізинг автомобіль марки «Ford Focus», 2014 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , строком на 60 місяців (а.с. 9).

Відповідно до п. 14.3 Заяви про приєднання, щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 5340 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.

Згідно Специфікації та Акту приймання-передачі від 16 жовтня 2019 року, який є додатком №1 до Договору фінансового лізингу №ARZR075309, вартість автомобіля марки «Ford Focus», 2014 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 становить 189000 грн., автомобіль 16 жовтня 2019 був переданий лізингоодержувачу (а.с. 10).

Згідно повідомлення про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу №ARZR075309 від 26 травня 2021 року вих.№26.05.2021-64, ТОВ «Автокредит Плюс» було повідомлено позивача, що станом на 26 травня 2021 року. за договором фінансового лізингу №ARZR075309 заборгованість складає 171932,55 грн.,, з яких прострочена заборгованість 20377,67 грн. та складається з: заборгованість по відшкодуванню вартості предмету лізингу - 148478,69 грн., прострочена заборгованість по вартості предмету лізингу - 5934,06 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., за простроченими відсотками - 0,01 грн., за нарахованою комісією - 0,00 грн., за простроченою комісією - 4695,48 грн., прострочений страховий платіж - 748,12 грн., за нарахованою пенею - 0,00 грн. за нарахованими штрафами - 9000 грн. Згідно ст. 8.2.4 публічного договору лізингу №ARZR075309 на підставі події «Дефолт» у разі несплати простроченого боргу ТОВ «Автокредит Плюс» розриває в односторонньому порядку договір фінансового лізингу та подальше користування належним товариству майном є незаконним. Згідно до ст.8.2.2 лізингодавець повертає у користування предмет лізингу у разі сплати всієї заборгованості за договором, або за заявою лізингоотримувача, після усунення події «Дефолт» та внесенні платежів спрямованих на зменшення вартості предмету лізингу на шість щомісячних платежів та компенсації вартості послуг вилучення предмету лізингу, нарахованих до штрафних санкцій за договором. Для сплати простроченої заборгованості після повернення предмету лізингу налається 10 календарних днів (а.с. 11).

27 травня 2021 року на вимогу ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі події «Дефолт» (згідно до п.8.2.2, 8.2.3. договору фінансового лізингу) предмет лізингу був вилучений у ОСОБА_1 представником лізингодавця ТОВ «Автокредит Плюс», про що складено Акт приймання-передачі предмету лізингу від 27 травня 2021 року (а.с. 12).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при підписанні договору відповідач діяв недобросовісно, фактично ввів його в оману, не роз`яснивши всіх умов договору, не вказавши про додаткові умови і додатки до договору, не ознайомивши з специфікацією і графіком платежів, не посвідчивши договір нотаріально.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що поверненню позивачеві з боку відповідача підлягають грошові кошти, одержані на виконання нікчемного договору фінансового лізингу № ARZR075309 від 16 жовтня 2019 року, а тому з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені ним за нікчемним правочином в сумі 124359,74 грн. При цьому, судом відмовлено у відшкодуванні відповідачем позивачеві моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди сторонами не оскаржено, тому його правильність у цій частині не перевіряється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, сплачених за договором, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як встановлено з матеріалів справи, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного між ними договору про надання фінансового лізингу № ARZR075309 від 16 жовтня 2019 року цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування ст.216 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами виник спір щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно наданої позивачем виписки по рахунку, виданої АТ «Таскомбанк» (а.с. 13-16), за нікчемним правочином ОСОБА_2 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 124 359,74, з яких: авансовий платіж - 18900 грн. та 105459,74 грн. - кошти на погашення заборгованості за договором.

Ця обставина не заперечувалась та не була спростована відповідачем.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

У частині другій статті 216 ЦК України визначено, що якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

В частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому позивач має довести розмір сум, які заявлені до стягнення.

Велика Палата Верховного Суду дійшла подібних правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 629/4628/16, провадження № 14-77цс18).

На підставі наведених обставин колегія суддів вважає правильним, законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 124 359,74 грн., сплачених ОСОБА_1 за договором лізингу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач повинен був сплатити за користування предметом лізингу 67 909,64 грн., які не підлягають поверненню, були предметом дослідження у суді першої інстанції, їм дана належна правова оцінка. Зокрема, суд першої інстанції зазначив про те, що указані платежі не передбачені договором.

Крім того, безпідставними є посилання апелянта на те, що відповідач не ототожнював плату за користування предметом лізингу з упущеною вигодою та не заявляв, що кошти у розмірі 67 909,64 грн. є саме упущена вигода, оскільки в порядку застосування реституції відповідач несе обов`язок повернути майно, яке він отримав за нікчемним договором, а вина лізингоодержувача, який приєднався до публічного договору, запропонованого лізингодавцем, у заподіянні шкоди при експлуатації автомобіля не доведена.

За наведених обставин колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду у зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Добринь Ярослава Олексійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення лише у випадках, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Т.Р. Куценко

Ж.І. Максюта