Дата документу 02.02.2022 Справа № 336/2438/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/2438/21Головуючий у 1-й інстанції Боєв Є.С.
Пр. № 22-ц/807/164/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Онищенка Е.А.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, ОСОБА_3 , про скасування протоколу №9 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2009 року в частині знаття з квартирного обліку ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-6), в якому просив визнати протиправними дії житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 щодо зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 у складі сім`ї чотири особи, скасувати протокол засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 № 9 від 27.08.2008 року в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 у складі сім`ї чотири особи та поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту начальника служби екологічної безпеки частини. За час проходження військової служби його у складі сім`ї з трьох чоловік, а саме: позивач, його дружина (по справі третя особа), донька протоколом №1 від 25.01.1996 року включено до списку черги на отримання житлової площі. За час перебування в черзі на отримання житлової площі у позивача народився син.

20.05.2006 ОСОБА_1 . Виконавчим комітетом Запорізької міської ради видано ордер №64 на службове житлове приміщення, саме на квартиру площею 34,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання зазначеного ордеру дружина позивача, донька та син поселились у зазначеній квартирі на постійне проживання та проживають там по теперішній час.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №122 від 25.06.2009 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_2 м. Дніпропетровська.
23.02.2021 позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з проханням надати йому інформацію про те чи перебуває він на теперішній час на обліку щодо отримання житла, надати інформацію щодо номеру в черзі на першочергове та позачергове отримання житла. З відповіді командира ВЧ НОМЕР_1 від 09.03.2021 ОСОБА_1 стало відомо, що протоколом №9 засідання житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 27.08.2009 року його знято з квартирного обліку у складі 4 особи. Підставою зняття позивача з квартирного обліку у м. Запоріжжя стало те, що його переведено до іншого місця служби в м. Дніпропетровськ. Позивач вказує, що він має понад 20 років вислуги, за новим місцем проходження служби на облік потребуючих поліпшення житлового умов не став, іншого житла не отримав, та станом на теперішній час іншого житла для постійного проживання не має.

На підставі викладеного позивач дії житлової комісії є протиправними, а протокол засідання №9 від 27.08.2009 таким, що порушує чинне законодавство України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Боєва Є.С. (а.с. 25).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 32-33) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2021 року (а.с. 49-54) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 58-62) просив рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Подліянову Г.С. (а.с. 66).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2021 року (а.с. 68) заяву судді Подліянової Г.С. про самовідвід у цій справі задоволено.

В автоматизованому порядку суддею Маловічко С.В. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. (а.с. 69-70).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 71), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 72), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень), а також додаткової відпустки судді-доповідача у жовтні 2021 року (а.с. 83).
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (а.с. 89-91) та третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя (а.с. 94-95) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі.

Третя особа - ОСОБА_3 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 79, 84-88), у тому числі третя особа - ОСОБА_3 телефонограмою (а.с. 98) через свого чоловіка апелянта ОСОБА_1 , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 3 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Плужника М.В. (а.с. 99), про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю апелянта позивача ОСОБА_1 та представника останнього - адвоката Плужника М.В. (а.с.99).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у цій справі, керувався ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача, відсутності підстав для задоволення останніх у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до розрахунку вислуги років військовослужбовця на пенсію, виданого ТВП начальника відділу пенсійного забезпечення та державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців підполковника ОСОБА_4 , станом на 29.04.2008 вислуга ОСОБА_1 становить: загальна 21 рік 2 дні, календарна 19 років 8 місяців 28 днів, пільгова 1 рік 3 місяці 4 дні (а.с.19).

З 2010 року ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років (а.с.9).

Під час проходження військової служби ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік з 03.02.1995 р. (а.с. 13).

20.05.2006 виконавчим комітетом Запорізької міської ради надано ордер на службове житлове приміщення №64 серія «С» ОСОБА_1 та його родині у складі із чотирьох осіб: ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_5 донька, ОСОБА_6 син за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 полковника ОСОБА_7 № 122 від 25.06.09 майор ОСОБА_1 , начальник групи радіаційного, хімічного, біологічного захисту начальник служби екологічної безпеки частини, вважається таким, що справи та посаду здав. З 25.06.2009 його виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_2 м. Дніпропетровськ (а.с. 17).
Відповідно до витягу з протоколу №9 засідання житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 27.08.2009 р. постановлено зняти з квартирного обліку загальна черга з 03.02.1995 року майора ОСОБА_1 , згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.06.2009 року №122, який відбув для подальшого проходження служби до ВЧ НОМЕР_2 м. Дніпропетровськ (а.с.18).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. ч. 1ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу вимог ст. ст. 12, 81 - 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно із ч.1, 2 ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР (надалі ЖК), іншими законами, в порядку, визначеному КМУ.

Згідно із ч. 1 п. 2 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам ст. 50 ЖК.

Як визначає ст. 34 ЖК УРСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:

1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок;

2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам;

3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок;

4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;

5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;

6) які проживають у гуртожитках.

За правилами, визначеними ст.ст. 36, 37 ЖК УРСР облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію.

Ч. 2 ст. 40 ЖК УРСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:

1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;

1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку;

2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;

3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;

4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;

5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на 27.08.2009) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщенням, затвердженим постановою КМУ №1081 від 03.08.2006, (в редакції станом на 27.08.2009) визначено, що:
22. Облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.
26. Військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

30. Військовослужбовці знімаються з обліку у разі:

поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла;

засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження;

звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем;

подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік;

в інших випадках, передбачених законодавством.
Аналогічні положення містяться у п. 3.7, 3.12 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, що затверджена наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 N 577 у відповідній редакції.

Відтак, оскільки військовослужбовець був переміщений до нового місця служби в інший населений пункт, рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом засідання від 27.08.2009 № 9, відповідає вимогам законодавства, чинного на час прийняття оскаржуваного рішення.
Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, відповідачем та третьою особою при винесенні оспорюваних рішень повністю дотримано норми законодавства, а також позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову позивача у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи його позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він та його представник вважають єдино правильною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №122 від 25.06.2009 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_2 м. Дніпропетровська. Про що достовірно було відомо позивачу. Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Позивач, продовжуючи військову службу в іншому населеному пункті (м. Дніпро) на свій власний розсуд разом із членами своєї сім`ї продовжував користуватись службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Хоча, ОСОБА_1 мав можливість скористатись своїм правом, передбаченим п. 3.7 вищезазначеного наказу, за змістом якого він міг бути зарахованим на облік за новим місцем служби (ВЧ НОМЕР_2 м. Дніпропетровська), разом із членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності і (ст. 68 Конституції України).

Дії житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 щодо зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 у складі сім`ї чотири особи (рішення - протокол № 9 від 27.08.2008 року) знаходяться в межах повноважень відповідача та не порушують прав позивача.

Бажання позивача на теперішній час «приватизувати» службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не може бути підставою для визнання незаконними дії житлової комісії відповідача відносно позивача при вищевикладених обставинах, про які він дізнався, начеб то, вперше із відповіді командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.03.2021 року (копія а.с. 11), хоча мав об`єктивну можливість знати про останнє раніше.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В разі відмови судом позивачу у задоволенні його первісних позовних вимог про визнання протиправними дії житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 щодо зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 у складі сім`ї чотири особи, похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача про скасування рішення засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленого протоколом № 9 від 27.08.2008 року, в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 у складі сім`ї чотири особи та поновлення ОСОБА_1 на квартирному обліку, також не підлягали задоволенню у цій справі.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 07.02.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Онищенко Е.А.