Провадження № 22-ц/802/94/22 Категорія: 114 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Киці С.І.,

секретар судового засідання Вакіна Д.О.,

з участю заявниці ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

28 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою, яку мотивує тим, що ОСОБА_3 є її сином, який проживає разом із нею, її малолітньою дочкою ОСОБА_4 та її матір`ю ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 .

Вона неодноразово зверталася до поліції з приводу вчинення її сином відносно неї та інших членів сім`ї домашнього насильства. Крім того, мала місце ситуація заволодінням сином без її дозволу належним їй телефоном, а також винесенням з дому продуктів харчування.

Син зловживає алкогольними напоями та психотропними речовинами, у зв`язку з чим має певні порушення психіки та вже близько 4 років стоїть на обліку в КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради, де час від часу проходить стаціонарне лікування.

У стані алкогольного та наркотичного сп`яніння здійснював фізичне насильство та бійки, здійснював психологічний тиск на усіх членів сім`ї.

ОСОБА_3 неодноразово притягувався до юридичної відповідальності за різного роду правопорушення.

Постійне зловживання алкогольними напоями та психотропними речовинами роблять поведінку сина неадекватною, що здійснює негативний вплив на ще несформовану психіку її малолітньої дочки та несе загрозу здоров`ю усім членам сім`ї.

Ураховуючи наведене, просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) разом з нею, її дочкою ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити наближення більш як на 200 метрів до будинку їх проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення її заяви.

Відзив на апеляційну скаргу заінтересована особа ОСОБА_3 не подавав.

У судовому засіданні заявниця та її представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Заінтересована особа апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця не надала жодних доказів того, що станом на день звернення до суду із цією заявою та протягом останнього року ОСОБА_3 вчинялися відносно неї і членів її сім`ї будь-які неправомірні дії, які містять ознаки домашнього насильства будь-якого характеру. А вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, що може призвести до тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення ґрунтуються виключно на припущеннях заявниці.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на таке.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є матір`ю заінтересованої особи ОСОБА_3 (а.с. 5).

Заявниця, її син, дочка ОСОБА_4 і матір ОСОБА_5 проживають разом за адресою: АДРЕСА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що заявниця на підтвердження факту неправомірних дій ОСОБА_3 подала повідомлення про реєстрацію її звернень до Луцького РУП ГУНП у Волинській області, відповідні рапорти про отримання її викликів на службу «102», протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а також листи органу Національної поліції (а.с.7, 8-11,12, 13-14).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, дослідивши листи Луцького РУП ГУНП у Волинській області № М-1413/58/01-2020 від 08.10.2020 та № 31340/58/04-20 від 02.09.2020 (а.с.7, 13-14), рапорти чергового Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 22.08.2020, від 23.08.2020 та від 25.08.2020 (а.с.8-11), а також протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 528506 від 25.08.2020 (а.с.12), дійшов висновку, що усі перелічені документи стосуються подій, які мали місце в період з 22.08.2020 року по 02.09.2020 року, за які ОСОБА_3 поніс відповідну відповідальність та не стверджують про продовження неправомірних його дій протягом року до дня звернення із цією заявою.

Посилання в апеляційній скарзі на лист Луцького районного управління поліції від 22.10.2021 відхиляється апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції дав вірну правову оцінку фактам, зазначеним у цьому листі і жодних спростувань щодо цього заявниця не надала і суду апеляційної інстанції.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заявниці ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді