ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м.Суми

Справа №583/2348/20

Номер провадження 22-ц/816/72/22, 22-ц/816/154/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Яценка Дениса Ігоровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доповненнями

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 жовтня 2021 року, у складі судді Ільченко В.М., ухваленого в м. Охтирка Сумської області, повний текст якого складено 29 жовтня 2021 року, та

на додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2021 року у складі судді Ільченко В.М., ухваленого в м. Охтирка Сумської області, повний текст якого складено 02 листопада 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання спільно набутого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ спільно набутого майна,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з ОСОБА_2 з 2008 року фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 10 грудня 2010 року і по 27 лютого 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі. До реєстрації шлюбу, 16 січня 2009 року ОСОБА_2 придбав старий будинок та земельну ділянку кадастровий номер :06:009:0030, площею 0,0591 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Після реєстрації шлюбу за спільні кошти та спільною працею на придбаній земельній ділянці побудували фактично новий будинок. Право власності на спірний новозбудований будинок 08 червня 2018 року зареєстровано за ОСОБА_2 та його сином від першого шлюбу ОСОБА_3 по Ѕ частині за кожним.

Крім того, за час шлюбу ними були придбані автомобілі, а саме: 17 серпня 2007 року - ВАЗ 21101, 2007 року випуску (14 лютого 2018 року перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу); 24 грудня 2013 року Opel Astra, 2000 року випуску (29 серпня 2015 року було знято з обліку та перереєстровано на нового власника); 29 серпня 2016 року ЗАЗ Forza, 2012 року випуску (28 травня 2016 року знятий з обліку та перереєстрований на нового власника); 28 травня 2016 Chery Tiggo, 2008 року випуску (08 лютого 2017 року знято з обліку та 24 березня 2017 року перереєстровано на нового власника); 16 лютого 2017 року Mercedes Benz E200, 1998 року випуску, який після розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_2 був відчужений без погодження з нею.

Посилаючись на викладене вважає, що фактично побудований у шлюбі будинок, придбана земельна ділянка та автомобіль є спільною сумісною власністю, а відповідач ОСОБА_2 її право на частку у майні заперечує, тому просить суд ухвалити рішення, яким:

визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0,0591 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :06:009:0030, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; одноповерховий цегляний житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 133,3 кв.м., житловою площею 46,4 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; легковий автомобіль марки Mercedes Benz E200, 1998 року випуску та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного майна;

стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості автомобіля Mercedes Benz E200, 1998 року випуску у розмірі 62260 грн.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додатково рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування понесених судових витрат 12600 грн.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу з доповненнями, в яких посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність відповідних обставин, що мають значення для справ, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нові, якими заявлені позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідачів в дольовому порядку на її користь документально підтверджені судові витрати.

Апеляційна скарга та доповнення до неї мотивовані тим, що відзиви на позовну заяву подані відповідачами поза межами визначеного 15-ти денного строку, а тому прийняття судом першої інстанції наданих відповідачами доказів з порушенням строків, визначених ст. 83 ЦПК України, свідчить про упередженість суду.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 приймав участь у будівництві, придбанні ним будівельних матеріалів чи сплачував за виконані роботи. Зареєструвавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2

частину будинку, ОСОБА_2 фактично зменшив розмір частки ОСОБА_4 у майні, що є об`єктом спільного майна подружжя.

Вказує і на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки показанням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які підтвердили, що будівництво спірного будинку здійснювалося нею спільно з відповідачем ОСОБА_2 .

На переконання позивача, відмовляючи у визнанні спірного домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам, якими підтверджується істотне збільшення вартості домоволодіння, яке на час придбання становило 42152 грн 00 коп., а на даний час орієнтовна вартість складає 226 998 грн. Крім того, площа спірного будинку після проведеної реконструкції збільшилася на 86,8 кв.м. загальної площі та на 9,6 кв.м. житлової площі.

Також, судом не взято до уваги правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.

Звертає увагу і на те, що відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження здійснення ним будівництва спірного будинку надано товарні чеки, датовані 2014 роком, якими фактично спростовуються його твердження, що реконструкцію будинку було здійснено в період з 2016 року по 2018 рік.

Позивач також вказує і на те, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що реконструкція спірного домоволодіння та придбання автомобіля Mercedes Benz E200, 1998 року випуску було здійснено виключно на його власні кошти. Кредитні договори лише підтверджують отримання кредитних коштів в інтересах родини та їх використання на будівництво спірного будинку. Натомість наявність у неї в період проживання з відповідачем в зареєстрованому шлюбі доходів та придбання будівельних матеріалів також не були взяті до уваги судом.

Крім того, вказує на те, що ухилившись від проведення призначеної судом першої інстанції комплексної комісійної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, відповідачі фактично визнали обставини, на підтвердження яких ця експертиза призначалася.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 вказує на недоведеність позивачем прийняття участі у будівництві чи реконструкції спірного домоволодіння, а також те, що вартість даного домоволодіння істотно збільшилася та на яку суму. Посилається на законність та обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому вона зазначала, що не погоджується з наведеними відповідачем доводами та не спростування ним на доказах презумпції спільного права власності на спірне майно, яке набуто у період шлюбу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника які підтримали доводи апеляційної скарги , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали даної цивільної справи та матеріали інвентаризаційної справи №974 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повному обсязі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що 16 січня 2009 року за договором купівлі-продажі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах, по Ѕ частини кожний, придбано житловий будинок загальною площею 57,5 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., з належними до нього будівлями і спорудами і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянкою, площею 0,0591, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :06:009:030. Вартість придбаного майна становила 53900 грн. ( т. 1, а.с. 119).

Право власності за відповідачами зареєстроване 19 червня 2009 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності ( т. 1, а.с. 120-121).

10 грудня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (т. 1, а.с. 27).

10 серпня 2016 року Відділом містобудування та архітектури Охтирської міської ради виданий будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку з прибудовою за адресою: АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 125-131).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 червня 2018 року видано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта по реконструкції житлового будинку з прибудовою по АДРЕСА_1 . За результатами технічної інвентаризації встановлено, що загальна площа будинку складає 133,3 кв.м., житлова площа 46,5 кв.м., нежитлова площа 86,8 кв.м. ( т. 1 а.с. 132-133).

08 червня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, внесено запис про право спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по Ѕ частини за кожним, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 кв.м., житловою площею 46,5 кв.м. на земельній ділянці кадастровий № :06:009:0030 (т.1, а.с. 34-37). Запис здійснено на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2009 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації СМ05 виданого 04 червня 2018 року відділом ДАБК Охтирської міської ради.

27 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (після розірвання шлюбу ОСОБА_12 ) ( т. 1, а.с. 28).

Як вбачається з інформації територіального сервісного центру № 5943 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Сумській області за ОСОБА_2 :

20 січня 1998 року зареєстрований автомобіль ВАЗ 21011, 1979 року випуску (27 серпня 2005 року знятий з обліку для реалізації);

17 серпня 2007 року зареєстрований автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску (14 лютого 2018 року автомобіль перереєстрований на нового власника);

24 грудня 2013 року зареєстрований автомобіль OPEL ASTRA 1.2, 2000 року випуску (29 серпня 2015 року автомобіль знятий з обліку для реалізації та перереєстрований на нового власника);

29 серпня 2015 року зареєстрований автомобіль ЗАЗ FORZA, 2012 року випуску (28 травня 2016 року автомобіль перереєстрований на нового власника);

28 травня 2016 року зареєстрований автомобіль CHERY TIGGO, 2008 року випуску (08 лютого 2017 року знятий з обліку для реалізації);

16 лютого 2017 року зареєстрований автомобіль MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску (13 лютого 2020 року транспортний засіб перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу);

13 лютого 2020 року зареєстрований транспортний засіб MITSUBISHI PAGERO SPORT, 2006 року випуску ( т. 1 а.с. 59, 62).

Згідно звіту з оцінки майна, наданого оцінювачем ОСОБА_13 , орієнтовна вартість житлового будинку з прибудовою та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 становить 269150 грн. ( т. 1, а.с. 49).

Відповідно звіту з оцінки майна, наданого оцінювачем ОСОБА_13 , орієнтовна вартість земельної ділянки громадської та житлової забудови за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0591 га становить 41430 грн. ( т. 1, а.с. 49).

Висновком експерта-автотоварознавця від 24 червня 2020 року встановлено орієнтована ринкова варість автомобіля моделі MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 р.в. складає 124520 грн. ( т. 1 а.с. 64).

Відповідно договору купівлі-подажу 3241/2020/1933292 від 13 лютого 2020 ОСОБА_2 продано автомобіль марки MERCEDES-BENZ ОСОБА_14 за 45000 грн. ( т. 1, а.с. 220).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача, що придбана відповідачем ОСОБА_2 частина домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних грошових та трудових затрат, достатніми належними та допустимими доказами не підтверджено. Покази свідків та накладні на придбання будівельних матеріалів доводять факт участі позивачки у здійсненні реконструкції будинку, однак не є достатніми доказами здійснення таких невід`ємних поліпшень, внаслідок чого майно істотно збільшилося у своїй вартості, враховуючи ту обставину, що реконструкція здійснювалася двома співвласниками, на одного з яких режим спільної власності подружжя не розповсюджується, і їх затрати не розмежовані.

Крім того, суд першої інстанції вказував на те, що позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки, як рівної частки у праві спільної власності подружжя, хоча дослідженими доказами доведено, що відповідачу ОСОБА_2 належить лише Ѕ частина будинку та земельної ділянки і підстави набуття відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на будинок та земельну ділянку позивачка не оспорює.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спірного автомобіля об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції визнав доведеними твердження відповідача, що він був придбаний за особисті його кошти, отримані ним після реалізації попереднього автомобіля.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо недоведеності позивачем підстав, передбачених ст. 62 СК України для визнання спірного домоволодіння об`єктом спільної сумісної подружжя та відхиляє доводи апеляційної скарги позивача в цій частині.

Зокрема, Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги позивача в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя належної ОСОБА_3 Ѕ частину в спірному нерухомому майні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення статті 62 СК України, застосовуються виключно до майна чоловіка та дружини, вартість якого за час перебування в шлюбі істотно збільшилася, та не поширюється на майно членів сім`ї подружжя, в тому числі їх дітей.

Посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 не брав участі у проведені реконструкції спірного домоволодіння та не ніс витрат на здійснення ремонтних робіт в належній йому частині будинку, жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Колегія суддів погоджується також і з висновками суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів істотного збільшення вартості частки відповідача ОСОБА_2 у спірному домоволодінню. Зокрема, позивачем не доведено на доказах, що в результаті проведеної в період з 2016 року по 2018 рік реконструкції житлового будинку, належна ОСОБА_2 частина домоволодіння стала несуттєвою у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу.

Показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 лише підтверджується участь позивача у проведенні будівельних робіт, проте, сам цей факт не дає підстав для визнання за нею права на спірне нерухоме майно.

З наданого позивачем звіту з оцінки майна житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 49) лише вбачається, що його ринкова вартість станом на 12 червня 2020 року, збільшилася в порівнянні з вартістю цього майна на час його придбання 16 січня 2009 року. Проте, не доводить що істотне удорожчення належної ОСОБА_2 Ѕ частини спірного нерухомого майна, відбулося саме в результаті проведеної його реконструкції, а не в результаті тенденції до збільшення ринкових цін на це майно.

Оцінка спірного домоволодіння з його технічними характеристиками, яка існувала до проведеної реконструкції, в порівнянні з тим об`єктом нерухомого майна, що виникло після його реконструкції, в установленому законом порядку, не була проведена.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що Ѕ частина земельної ділянки за кадастровим номером :06:009:0030, площею 0,0591 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачем, жодних покращень до неї не було внесено, а тому визнання її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з підстав визначених ст. 62 СК України, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про визнання автомобіля MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску об`єктом спільної сумісної власності.

Зокрема, як уже зазначалося, норми СК України вставлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, що може бути спростовано на доказах один із подружжя.

Як було вставлено судом першої інстанції та не спростовується відповідачем ОСОБА_2 автомобіль MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску був придбаний під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі і право власності на який було зареєстровано одноособово за останнім.

Проте, повторно дослідивши інформацію територіального сервісного центру № 5943 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Сумській області, колегією суддів встановлено, що автомобіль MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску ОСОБА_2 був придбаний 16 лютого 2017 року, а автомобіль CHERY TIGGO, 2008 року випуску, за кошти від реалізації якого, за ствердженням відповідача, начебто був придбаний спірний транспортний засіб, перереєстровано на нового власника лише 24 березня 2017 року.

Доказів, як на підтвердження продажу автомобіля CHERY TIGGO, 2008 року випуску до придбання автомобіля MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску, так і на підтвердження того, що цей автомобіль був придбаний за кошти, що належали відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, матеріали справи не містять.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги обставини набуття відповідачем ОСОБА_2 транспортних засобів та їх реалізацію, зокрема те, що придбаний ОСОБА_2 до шлюбу автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року, був проданий в 2018 року, а автомобіль OPEL ASTRA 1.2, 2000 року випуску, після реалізації якого був придбаний ЗАЗ FORZA, 2012 року випуску та в подальшому CHERY TIGGO, 2008 року випуску, зареєстрований за відповідачем 24 грудня 2013 року, тобто в період перебування в шлюбі з позивачем.

Таким чином, з огляду на те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, якими б підтверджувалося придбання під час перебування в шлюбі з позивачем ОСОБА_2 спірного автомобіля за його особисті кошти, колегія суддів дійшла до висновку, що є підстави для визнання автомобіля MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску об`єктом спільного майна подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , доказів на підтвердження погодження з позивачем реалізації цього майна та його вартості відповідачем надано не було, а тому, на переконання колегії суддів, є підстави для стягнення на користь позивача належної їй частики в спірному майні.

Колегія суддів визнає належним доказом вартості автомобіля MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року висновок експерта-автотоварознавця №020, складений 24 червня 2020 року, ОСОБА_13 , з огляду на наступне.

Пунктом 1 Розділу ІІІ Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої Наказ Міністерства

юстиції України 12.12.2011 № 3505/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 07.09.2015 № 1659/5) визначено, що обов`язковою умовою здійснення судово-експертної діяльності судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих установах, є наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, яким надається право на проведення конкретних видів експертиз.

З Реєстру атестований судовий експертів, що є загальнодоступним, вбачається, що видане ОСОБА_13 свідоцтво №572 є недійсним з 28 жовтня 2014 року у зв`язку закінченням термінів його дії.

Таким чином, станом на дату проведення авто-товарознавчого дослідження ОСОБА_13 дійсно не мав права на здійснення судово-експертної діяльності.

В той же час, як вбачається з копії Свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 4110 від 02.11.2005 року та Сертифікату № 896/20 від 02.10.2020 року ОСОБА_13 є суб`єктом оціночної діяльності і має право здійснювати практичну діяльність з оцінки майна відповідно до вимог передбачених Законом України »Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні « , а тому і мав право провести оцінку вартості спірного автомобіля.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при визначенні вартості реалізованого спірного транспортного засобу, Ѕ частина якого підлягає стягненню на користь позивача, належить виходити з його вартості визначеної оцінювачем ОСОБА_13 у розмірі 124520 грн (т. 1, а.с. 64).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справі, які суд першої інтонації визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ спірного автомобіля скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення яким визнати спільною сумісною власністю легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості цього автомобіля, що становить 62260 грн 00 коп.

Щодо вимог апеляційної скарги з доповненнями про скасування додаткового рішення суду, колегія суддів бере до уваги те, що позивачем не спростовується правильність та обґрунтованість додаткового рішення суду в частині визначення розміру понесених відповідачем ОСОБА_2 судових витрат за професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, що становить 12600 грн.

Проте, з огляду на те, що за наслідками апеляційного перегляду, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на автомобіль скасовано, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, додаткове рішення підлягає зміні, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру позовних вимог у задоволенні яких їй було відмовлено в розмірі 8946 грн 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, пропорційно до частки задоволених позовних вимог та доводів апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 630 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1312 грн 00 коп. судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Понесені позивачем витрати до звернення до суду з цим позовом, на отримання відомостей за запитами, за проведення оцінки майна та авто товарознавчого дослідження, не є судовими витратами в розумінні статті 133 ЦПК України, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

Також, у відповідності до положень ст. 137 ЦПК України, з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача понесені нею в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу, які підтверджуються договором про надання правових послуг та квитанцією до прибуткового касового ордеру в сумі 13500 грн (т. 1, а.с. 72, 75). За відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3915 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доповненнями задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 жовтня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю автомобіля та стягнення Ѕ частини його вартість скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль моделі MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ Е 200, 1998 року випуску, що становить 62260 гривень 00 копійок.

В іншій частині рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 листопада 2021 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інтенції в сумі 8946 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 630 гривень 00 копійок судового збору та 3915 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1312 гривень 09 копійок судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 10 лютого 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко