Ухвала

Іменем України

03 лютого 2022 року

місто Київ

справа № 598/528/21

провадження № 61-775ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасник справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: начальник Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабер Володимир Іванович, головний державний виконавець Плавінської Ірина Віталіївна,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року у складі судді Олещука Б. Т., ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2021 року у складі судді Гудими І. В. щодо вирішення відводу, та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Костіва О. З., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_1 у березні 2021 року звернулася до суду зі скаргою, у якій просила:

- поновити строк на оскарження постанови начальника Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабера В. І. від 17 березня 2021 року № 28/1 (далі - начальник ВДВС Хабер В. І.);

- скасувати постанову начальника ВДВС Хабера В. І. Від 17 березня 2021 року;

- визнати неправомірною бездіяльність начальника ВДВС Хабера В. І. щодо умисного вчинення протиправних дій з прийняття незаконної постанови та захисту від відповідальності головного державного виконавця Плавінської І. В., а також свого знайомого ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні;

- зобов`язати начальника ВДВС Хабера В. І. повторно розглянути заяву про відвід головного державного виконавця Плавінської І. В. у зведеному виконавчому провадженні № 60126065;

- викликати у судове засідання та допитати боржника ОСОБА_2 , який підтвердить, що головний державний виконавець Плавінська І. В. не може здійснювати виконання судових рішень, оскільки пов`язана із цим боржником, якого вона спеціально покриває, також начальник ВДВС Хабер В. І. є його близьким знайомим і все робить, щоб допомогти боржникові.

На переконання заявника, у мотивувальній частині оскаржуваної постанови начальник ВДВС Хабер В. І. вигадав зміст обставин для штучного створення надуманих підстав для відмови у задоволенні відводу головного державного виконавця, тобто виніс протиправну постанову, у якій зазначив надумані мотиви її прийняття, обґрунтував їх неперевіреними фактами, щоб полегшити собі роботу та прикрити головного державного виконавця Плавінську І. В., а також допомогти своєму доброму знайомому ОСОБА_2 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що начальник ВДВС Хабер В. І. діяв у межах вимог Закону України «Про виконавче провадження», підставно відмовив у задоволенні заяви стягувача про відвід головного державного виконавця Плавінської І. В., оскільки ОСОБА_1 не навела та не надала доказів на підтвердження упередженості головного державного виконавця та її зацікавленості у здійсненні виконавчого провадження.

Доводи заявника ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та ставленні стягувача до процесуальних питань, які виникли під час здійснення виконавчого провадження.

Оскільки у заяві про відвід головного державного виконавця Плавінської І. В. стягувач ОСОБА_1 навела доводи, які не підтверджено доказами, зокрема, що головний державний виконавець зацікавлена у здійсненні виконавчого провадження, а також не навела обставини для відводу, визначені

статтями 5, 23 Закону України «Про виконавче провадження», заявник не довела факт бездіяльності начальника ВДВС Хабера В. І., тому відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 11 січня 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявник просить визнати підстави відводу судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т. обґрунтованими та скасувати ухвалу суду першої інстанції від 22 липня 2021 року про відмову у задоволенні цього відводу.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій помилково визнали невстановленими обставини того, що головний державний виконавець Плавінська І. В. має прихильність до боржника ОСОБА_2 та упередженість до стягувача. Суд першої інстанції не повідомляв про розгляд скарги боржника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції не дослідив доказів на підтвердження зацікавленості судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т., який був однокласником та є сусідом боржника ОСОБА_2 . Зазначеному судді був завлений обґрунтований відвід.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних: ухвали Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності. Такий висновок Суд зробив з врахуванням такого.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

На виконанні головного державного виконавця Плавінської І. В. перебуває зведене виконавче провадження № 60126065 від 20 вересня 2019 року щодо стягнення із боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів.

ОСОБА_1 15 березня 2021 року у порядку частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» звернулася до начальника ВДВС Хабера В. І. із заявою про відвід головного державного виконавця Плавінської І. В.

Як підставу для відводу головного державного виконавця Плавінської І. В., ОСОБА_1 посилається на існування у неї потенційного конфлікту інтересів, що безпосередньо впливає на об`єктивність та неупередженість прийняття головним державним виконавцем рішень та вчинення нею інших належних дій, зокрема недоведення до відома боржника ОСОБА_2 постанови від 20 вересня 2019 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 60126065, а також те, що головний державний виконавець наперед прийняла для себе особисто упереджене рішення у виконавчому провадженні № 60126065, вона зацікавлена у невжитті всіх необхідних заходів примусового виконання рішень у зведеному виконавчому провадженні стосовно ОСОБА_2 , спеціально прикриває його від виконання судових рішень.

Постановою начальника ВДВС Хабера В. І. від 17 березня 2021 року № 28/1 відмовлено у задоволенні заяви стягувача ОСОБА_1 про відвід головного державного виконавця Плавінської І. В.

Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактів бездіяльності начальника ВДВС Хабера В. І. та підстав для відводу головного державного виконавця Плавінської І. В.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (частина перша статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із частиною четвертою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, приватний виконавець (далі - виконавець) не може виконувати рішення, якщо: 1) боржником або стягувачем є сам виконавець, близькі йому особи (особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки з виконавцем (у тому числі особи, які разом проживають, але не перебувають у шлюбі), а також незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням виконавця), пов`язані з ним особи.

Пов`язаними особами у розумінні цього Закону є юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або результати їхньої діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, з урахуванням таких критеріїв: виконавець безпосередньо та/або опосередковано (через пов`язаних осіб) володіє корпоративними правами юридичної особи, яка є стороною виконавчого провадження, чи спільно з юридичною та/або фізичною особою, яка є стороною виконавчого провадження, володіє корпоративними правами будь-якої юридичної особи; виконавець має право та/або повноваження призначати (обирати) одноособовий виконавчий орган або колегіальний склад виконавчого органу/склад наглядової ради зазначених юридичних осіб. Пряма або опосередкована участь держави в юридичних особах не є підставою для визнання таких юридичних осіб пов`язаними; 2) боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем; 3) виконавець, близька йому особа або особа, яка перебуває з виконавцем у трудових відносинах, має реальний або потенційний конфлікт інтересів; 4) сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають на виконанні у приватного виконавця, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності такого приватного виконавця.

За правилами частин першої, другої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача. З тих самих підстав відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження. Питання про відвід державного виконавця, який не заявив самовідвід, вирішується начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, про що виноситься постанова. Питання про відвід, самовідвід начальника відділу або всіх державних виконавців зазначеного відділу вирішується керівником органу державної виконавчої служби вищого рівня. Постанова про задоволення чи відмову в задоволенні відводу, самовідводу начальника відділу або всіх державних виконавців зазначеного відділу може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом. У разі відводу державного виконавця виконавчий документ передається у встановленому порядку іншому державному виконавцеві або іншому органу державної виконавчої служби. Відмова у задоволенні відводу державного виконавця може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не встановивши доказів на підтвердження підстав для відводу головного державного виконавця Плавінської І. В., зокрема її заінтересованості у результаті проведення зведеного виконавчого провадження та упередженого ставлення до стягувача, обґрунтовано не встановили підстав для відводу головного державного виконавця, а також для визнання неправомірною бездіяльності начальника ВДВС Хабера В. І. та незаконною його постанови щодо вирішення зазначеного відводу.

Зокрема, такі доводи ОСОБА_1 , що головний державний виконавець Плавінська І. В. не може здійснювати зведене виконавче провадження, оскільки є особою, яка пов`язана із боржником ОСОБА_2 , Верховний Суд визнає безпідставними, оскільки зазначене не відповідає абзацу першому пункту 1 частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», у якому наведено критерії визначення пов`язаних осіб у розумінні цього Закону.

Оскільки у Законі України «Про виконавче провадження» міститься виключний перелік підстав для відводу виконавця, жодна з яких не підтверджена заявником належними та допустимими доказами, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що немає підстав для задоволення скарги.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій здійснили розгляд справи без повідомлення та участі боржника ОСОБА_2 , Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що за правилом пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України таким доводом може обґрунтувати касаційну скаргу не будь-який учасник справи, а особа, за відсутності якої розглянута справа.

Доводи касаційної скарги щодо заявленого відводу судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т., які за правилом частини другої статті 406 ЦПК України включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову, Верховний Суд визнає безпідставними з огляду на таке.

ОСОБА_1 30 червня 2021 року звернулася до суду із заявою про відвід судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т. з тих підстав, що, на її переконання, суддя упереджено ставиться до неї, сприяє боржнику, надає йому перевагу як своєму колишньому однокласнику і теперішньому сусіду, створює їй перешкоди, порушує процес розгляду справи.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т. відмовлено, оскільки наведені заявником доводи не підтверджено доказами.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Доводи касаційної скарги про обґрунтованість заявленого відводу судді місцевого суду не містять посилання на обставини, які б дали підстави для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т., отже, заявлений відвід є необґрунтованим. Доводи заявника щодо підстав для відводу зазначеного судді обґрунтовуються надуманими обставинами, які не підтверджено доказами.

Верховний Суд наголошує на тому, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як й незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Збаразького районного суду Тернопільської області Олещука Б. Т.

Отже, встановивши, що матеріали справи не містять доказів неправомірності бездіяльності чи незаконності рішення начальника ВДВС Хабера В. І. щодо вирішення відводу головного державного виконавця Плавінської І. В., суди першої та апеляційної інстанцій підставно відмовили у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року, ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року є очевидно необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року, ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2021 року щодо вирішення відводу, та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: начальник Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабер Володимир Іванович, головний державний виконавець Плавінської Ірина Віталіївна, заінтересована особа - ОСОБА_2 , відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак