Провадження № 2/369/977/22
РІШЕННЯ

Іменем України

24.01.2022 року м. Київ

Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Шумілова А.О.,

представника позивача Смірнова А.Ю.,

представника третьої особи Правдюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» про визнання незаконними дій органу державної влади та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, в якому просить:

- визнати незаконними дії Відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області, які виразились у складенні та наданні з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки № 356/2016 від 29.12.2016, щодо земельної ділянки площею 1,8 га, розташованої по АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:049:0048;

-скасувати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 356/2016 від 29.12.2016, які складені та надані Відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області щодо земельної ділянки площею 1,8 га, розташованої по АДРЕСА_1 (далі - оскаржувані МБУО).

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом, представник позивачки зазначає, що 29.12.2016 р. Відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації (далі - Відділ містобудування та архітектури) були складені та надані третій особі оскаржувані МБУО.

У позовній заяві представником позивачки вказано, що позивач вважає, що оскаржувані дії Відділу містобудування та архітектури, які виразились у складенні та наданні МБУО є незаконними, оскільки МБУО не відповідають містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам, порушують права та інтереси Позивача, а також права та інтереси інших громадян і територіальної громади с. Петропавлівська Борщагівка.

12.01.2021 року суддею Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. було постановлено ухвалу про передачу позовної заяви ОСОБА_1 до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконними дій органу державної влади та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, справа №759/23414/20 (провадження №2/759/2648/21) до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

09.03.2021 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла справа №759/23414/20 (провадження №2/759/2648/21).

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судову справу №759/23414/20 (провадження №2/369/3288/21) було передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання.

09.04.2021 р. до суду подано лист від Бучанської районної державної адміністрації Київської області, у якому проінформовано про те, що Бучанська районна державна адміністрація Київської області набула публічно-владного правонаступництва від районних державних адміністрацій ліквідованих районів з моменту її державної реєстрації як юридичної особи публічного права ( від 27.01.2021 р.).

14.04.2021 р. до суду подано заяву від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» про вступ у справу як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, згідно якої останній просив суд залучити Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі може вплинути на права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2», оскаржувані позивачкою у даній справі містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 356/2016 від 29.12.2016 були видані ТОВ «Житлоіндбуд-2» як замовнику будівництва.

У підготовчому судовому засіданні 14.04.2021 року представники позивача не заперечували проти залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» до участі у справі в якості третьої особи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.04.2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» задоволено, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» (08130, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Миру, буд. 23-А, офіс 115) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, надано час для надання суду пояснень щодо позову.

12.05.2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Прессера Р.В. про приєднання до матеріалів справи доказів, у якому представник позивача просив долучити до матеріалів справи копію Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 р. у справі №640/2719/20 та врахувати висновки та обставини, встановлені цим судовим рішенням.

12.05.2021 року до суду надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» щодо позову, де зокрема зазначається про порушення позивачем строку звернення до суду, недоведеність порушення прав позивача у спірних правовідносинах, а також наявності тих обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги.

07.07.2021 р. до канцелярії суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Прессера Р.В. про залучення до участі у справі правонаступника відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2021 року клопотання представника позивача адвоката Прессера Р.В. про залучення до участі у справі правонаступника відповідача задоволено, залучено в якості правонаступника відповідача Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Бучанську районну державну адміністрацію Київської області (08292, Київська обл., місто Буча, вул. Енергетиків, будинок, 12, ідентифікаційний код 44014159), підготовче судове засідання відкладено.

04.08.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому з позовними вимогами не погодився та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

06.09.2021 року до суду надійшла від представника позивача адвоката Прессера Р.В. відповідь на відзив відповідача та відповідь пояснення третьої особи, у яких позивач наполягає на раніше викладених у позові доводах.

? 20.09.2021 року до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи без участі учасника справи, у якому Бучанська районна державна адміністрація у зв`язку з великим навантаженням та неможливістю прибути на засідання просить розглянути справу без участі представника відповідача за наявними документами та доказами.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 19.10.2021 року клопотання представника третьої особи адвоката Правдюка В.М. про зупинення справи залишено без задоволення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 19.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні 24.01.2022 року представник позивача підтримав задоволення позовних вимог, представник третьої особи заперечив проти задоволення позову повністю, представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг.

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Таким чином, у даній справі насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок надання оскаржуваних МБУО.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

У користуванні третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» перебуває земельна ділянка площею 1,8 га, кадастровий номер :01:049:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка).

Земельна ділянка перебуває у користуванні третьої особи на підставі Договору оренди земельної ділянки від 18 березня 2016 року № 1067, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу І.А. Воробйовою, який укладений на підставі рішення 33-ої сесії VI скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №6 від 24 вересня 2015 року.

На підставі поданої ТОВ «ЖИТЛОІНДБУД-2» заяви 29 грудня 2016 року Відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації були складені та видані Товариству з обмеженою відповідальністю "Житлоіндбуд-2" містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки №356 2016 від 29.12.2016 р. щодо земельної ділянки площею 1,8 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:049:0048.

Із змісту оскаржуваних містобудівних умов та обмежень вбачається, що вони видані на об`єкт будівництва - «Будівництво житлового комплексу з вбудованими адміністративно-побутовими приміщеннями по АДРЕСА_1 » (далі - «об`єкт»).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі також - Закон №3038-VI, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування (частини перша, п`ята зазначеної статті).

Згідно з частиною першою статті 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; технічні умови та завдання на проектування.

У відповідності до ст. 1 ч. 1 п. 8 Закону №3038-VI містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №809/721/18, від 10.10.2019 у справі №260/1499/18, від 20.02.2020 у справі №813/52/13-а.

Пунктом 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) визначено термін індивідуальний акт, як акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Акт застосування норм права (індивідуальний акт) містить індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; регулює конкретну життєву ситуацію; дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 9901/801/18).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 09.11.2021 р. у справі №640/2719/20 та Постанові Верховного Суду 18.03.2021 року у справі №640/3844/20.

Оскаржуване у цій справі рішення Відповідача щодо видачі містобудівних умов та обмежень є актом індивідуальної дії, оскільки вказані містобудівні умови та обмеження земельної ділянки: - видані відповідачем в межах своєї компетенції в результаті застосування профільних норм права; - не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачають індивідуалізовані приписи щодо будівництва об`єкту на земельній ділянці для ТОВ «Житлоіндбуд-2»; - не регулюють певний вид суспільних відносин; не розраховані на багаторазове застосування і вичерпують дію після його реалізації.

Як підтверджується матеріалами справи на момент подачі позову третьою особою ТОВ «Житлоіндбуд-2» було здійснено дії, спрямовані на реалізацію відповідного акту індивідуальної дії.

На підставі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень та на підставі інших вихідних даних на проектування за замовленням ТОВ «Житлоіндбуд-2» ТОВ «Архівольт Проект» під керівництвом головного архітектора проекту ОСОБА_2 була розроблена проектна документація на будівництво об`єкту містобудування.

В подальшому вказана проектна документація щодо об`єкту будівництва «Будівництво житлового комплексу з вбудованими адміністративно-побутовими приміщеннями по АДРЕСА_1 » була затверджена замовником будівництва ТОВ «Житлоіндбуд-2» наказом №11/12-1 від 11.12.2017 р. «Про затвердження проекту будівництва».

29 серпня 2019 року рішенням Державної архітектурно-будівельної інспекції України ТОВ «Житлоіндбуд-2» було видано Дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 89 на Об`єкт будівництва «Будівництво житлового комплексу з вбудованими адміністративно-побутовими приміщеннями по АДРЕСА_1 ».

24 грудня 2020 року позивачем було подано позов до суду.

Також суд наголошує, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Касаційний цивільний суд Верховного суду в Постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 233/3516/18-ц вказав:

«53. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

54. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.»

У позовній заяві зазначається, що оскільки позивач зареєстрована та проживає поруч із Земельною ділянкою та є членом територіальної громади села Петропавлівська Борщагівка (основними ознаками якої є спільна територія, наявність спільних інтересів місцевого значення, соціальна взаємодія членів громади в процесі забезпечення цих інтересів, психологічна самоідентифікація кожного члена з громадою, сплачування комунальних податків тощо), відповідно Позивач є повноцінним суб`єктом права на врахування його інтересів під час реалізації проектів містобудівної діяльності. Позивач заінтересована у збереженні зелених насаджень цього населеного пункту, недопущені проведення незаконної забудови та у забезпеченні сталого розвитку його територій і екологічної безпеки, який повинен здійснюватися з обов`язковим урахуванням громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій, та має конституційне право на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Позивачка стверджує, що права та інтереси позивача, що підлягають захисту у цій справі, полягають у прагненні користуватися природними об`єктами права власності народу, реалізовувати право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, які гарантовані ст.ст.13 та 50 Конституції України, а також у збереженні традиційного характеру середовища села Петропавлівська Борщагівка, недопущенні протиправної забудови багатоповерховими будинками, перевищення допустимої щільності населення, та створення перенавантаження на технічні комунікації, транспортні та інші мережі та інфраструктуру цього населеного пункту.

При цьому у позовній заяві позивачкою не доведено належними чи допустимими доказами порушення яких саме її індивідуальних прав та інтересів вчинено діями відповідача при видачі оскаржуваних МБУО.

Доводи позивачки про порушення права на безпечне для життя і здоров`я довкілля, права на повагу до свого приватного життя та житла є абстрактними, без жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваних дій відповідача щодо видачі містобудівних умов та обмежень на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивачів, що свідчить про відсутність предмету захисту у суді.

ЄСПЛ у справі «Дубецька та інші проти України» (заява № 30499/03, рішення від 10.02.2011) зазначив, що посилаючись на свою судову практику, Суд зазначає, що ні стаття 8, ні будь-які інші положення Конвенції не гарантують права на охорону природнього екологічного середовища як такого (див. рішення у справі "Кіртатос проти Греції" (Kyrtatos v. Greece), заява № 41666/98, пункт 52, ECHR 2003-VI).

У справі «Кіртатос проти Греції» (Kyrtatos v. Greece) ЄСПЛ прийшов до висновку, що згідно з її усталеною практикою сильне забруднення навколишнього середовища може вплинути на добробут людини і перешкодити їй користуватися своїм житлом таким чином, що воно вплине на його приватне та сімейне життя, однак вирішальним фактором є наявність якогось шкідливого впливу на сферу приватного і сімейного життя людини (див. рішення у справі "Лопес Остра проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303-C, стор 54, п. 51). Проте ключовим елементом, який має бути присутнім при визначенні того, чи за обставин справи забруднення навколишнього середовища негативно позначилося на одному з прав, захищених пунктом 1 статті 8, є наявність шкідливого впливу на приватну чи сімейну сферу особи і це не просто загальне погіршення стану навколишнього середовища. Ні Стаття 8, ні будь-яка інша стаття Конвенції спеціально не покликана забезпечити загальний захист навколишнього середовища як такої; в цьому відношенні інші міжнародні документи та внутрішнє законодавство є більш актуальними для вирішення цього конкретного аспекту.

Верховний Суд у Постанові від 14 серпня 2020 року у справі № 826/14568/15 дійшов висновку, що з наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Верховний Суд вказав, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності дій, котрі оскаржуються.

Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивачів є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржених дій відповідача.

Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 826/3266/16, від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19.

У даній справі обставини свідчать про те, що позивачка не є «потерпілою» від оскаржуваних дій відповідача щодо видачі МБУО. Позивачкою не надано до суду доказів, які б могли підтвердити, що видача МБУО спричинила суттєвий негативний вплив на життя позивачки.

Відповідно до частин першої, третьої - п`ятої, сьомої статті 29 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження є однією із складових вихідних даних на будівництво.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону №3038-VI (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних МБУО) містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Відповідно до ч. 7 ст. 29 Закону №3038-VI (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних МБУО) склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

На виконання вимог Закону №3038-VI наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року № 109, затверджено Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст (далі - Порядок № 109, чинний на момент надання оскаржуваних МБУО).

Відповідно до п.2.2 Порядку №109 для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються: засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційний план (схема) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності); черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за

умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксація земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об`єкта будівництва.

У п. 2.4 Порядку №109 вказано, що підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні. Відмова у видачі містобудівних умов та обмежень або внесення змін до них з відповідним обґрунтуванням надається уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, визначений пунктом 2.1 цього розділу.

З аналізу наведених правових норм слідує, що містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації місцевого рівня при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації.

Отже, на підставі наведених вище положень частини п`ятої статті 29 Закону № 3038-VI та пункту 2.4 Порядку № 109 єдиною підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону №3038-VI містобудівна документація - це затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону №3038-VI, планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Відповідно до ч. 1 ст. 17 вказаного Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Статтею 39 Земельного кодексу України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №3038-VI генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

У статті 17 Закону №3038-VI вказано, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися з детальними планами всієї території таких населених пунктів.

Як зазначає відповідач та встановлено судом, рішенням 13-тої сесії VІ скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4 від 06 червня 2012 року було затверджено Генеральний план с. Петропавлівська Борщагівка.

У матеріалах справи міститься лист Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 1-12/582 від 14.05.2019 р., у якому вказано, що земельна ділянка, на забудову якої надані оскаржувані МБУО відносилась до сельбищної функціональної зони із дозволеною багатоквартирною житловою забудовою.

Суд враховує ту обставину, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року у справі № 826/13584/16, залишеним без змін Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року, Рішення 13-тої сесії VІ скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4 від 06 червня 2012 року було визнано протиправним та скасовано, однак на момент видачі оскаржуваних МБУО Генеральний план села Петропавлівська Борщагівка був чинним.

Аналогічні висновки щодо періоду чинності містобудівної документації місцевого рівня генерального плану села Петропавлівська Борщагівка, затвердженого Рішенням 13-тої сесії VІ скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4 від 06 червня 2012 року надано у Постанові Касаційного адміністративного суду Верховного суду 09 листопада 2021 року в Постанові у справі № 640/2719/20 за позовною заявою того ж позивача ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа ТОВ «Житлоіндбуд-2» про визнання протиправним та скасування рішення Державної архітектурно-будівельної інспекції України про видачу Дозволу на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2019 року № ІУ 89, що стосується забудови тієї самої земельної ділянки площею 1,8 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:049:0048 на підставі містобудівних умов та обмежень, що оскаржуються в цій справі.

Зокрема в Постанові Верховного суду від 09.11.2021р. у справі № 640/2719/20 вказано: При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що на час прийняття спірного рішення про надання дозволу на виконання будівельних робіт рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/13584/16, яким, зокрема було визнано протиправним та скасовано рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільради від 06.06.2012 № 4 «Про затвердження Генерального плану с. Петропавлівська Борщагівка» та внесені до нього змін не набрало законної сили, відтак не могло братись до уваги відповідачем при наданні дозволу третій особі. А навпаки, відповідач в силу вимог статті 19 Конституції України мав керуватись зазначеною містобудівною документацією, як нормативно-правим актом.

Аналогічно Верховний Суд в Постанові від 09.11.2021р. у справі № 640/2719/20 надав оцінку підставності звернення ОСОБА_1 з позовом щодо оскарження індивідуального акту виданого ТОВ «Житлоіндбуд-2» що стосується забудови земельної ділянки кадастровий номер :01:049:0048:

«38. Оскільки позивач у зв`язку із здійсненням відповідних будівельних робіт не є учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в оскаржуваному рішенні як акті індивідуальної дії, таке рішення не породжує для ОСОБА_1 жодних прав та обов`язків, а тому і не надає права на захист, тобто права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.

39. При цьому колегія суддів зазначає, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів і така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.»

Таким чином, твердження позивача щодо наявності підстав для задоволення позову не доведено та спростовується доказами, які містяться у матеріалах справи.

Досліджуючи обставини справи, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні поданого позову.

Судові витрати на відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 279 ЦПК України, суд -,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОІНДБУД-2» про визнання незаконними дій органу державної влади та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 10.02.2022 року.

Суддя А.В. Янченко