ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2191/22 Справа № 185/7162/19 Головуючий у першій інстанції: Шаповалова І. С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.,

при секретарі Ситнику Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року та на додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07 грудня 2017 року відповідач згідно договору позики грошей взяв у позивача в борг 7089,17 грн., які згідно п. 4.1 договору зобов`язався повернути частками до 22 грудня 2017 року. Але відповідач суму позики не повертає, ухиляється від виконання умов договору. Позика була оформлена відповідним договором та розпискою. Згідно п.4.2 договору, в разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% в день від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Всього заборгованість станом на 10.07.2019 року за тілом позики складає 7089,17 грн., заборгованість за відсотками за період з 23.12.2017 року по 20.08.2020 року складає 689070,24 грн. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 696159,41 грн. (а.с. 82-83).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 07 грудня 2017 року в розмірі 407628,97 грн., яка складається з заборгованості за позикою - 7089,17 грн., заборгованості за відсотками - 400539, 80 грн., а також стягнуто витрати по оплаті судового збору в сумі 4076,29 грн.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за відсотками за період з 11.07.2019 року по 20.08.2020 року в розмірі 288530,44 грн., а також витрати по оплаті судового збору в сумі 2885,30 грн. (а.с. 168-171).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи,порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 07 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошей, відповідно до якого відповідач взяв у позивача в борг 7089,17 грн., які згідно п. 4.1 договору зобов`язався повернути до 22 грудня 2017 року (а.с. 4, 5).

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується також письмовою розпискою від 07.12.2017 року (а.с. 5).

Згідно п. 4.4. договору позики від 07.12.2017 року, за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.), позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Оригінал боргової розписки та договору позики долучено до матеріалів справи (а.с.79-80). Відповідачем визнано факт власноручного підписання вказаних вище письмових документів.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, станом на 20.08.2020 року утворилась заборгованість, зокрема, за тілом кредиту в сумі 7089,17 грн.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 27 червня 2018 року Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 27 червня 2018 року було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №208; після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с. 8).

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції сума боргу відповідачем не повернута.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право позикотодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Виходячи з викладеного, встановивши, що договір позики укладений у належній простій письмовій формі; факт отримання позики у розмірі 7089,17 грн. відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 07 грудня 2017 року суми позики (тіла) у розмірі 7089,17 грн.

Крім того, судом встановлено, що у пункті 4.4. договору позики від 07.12.2017 року сторони погодили умову про те, що за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.), позичальник сплачує 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Умова пункту 4.4. договору позики від 07.12.2017 року за своєю правовою природою є неустойкою, оскільки її дія передбачена лише у разі невиконання зобов`язань позичальника у встановлені договором строки, тобто у зв"язку з неналежним виконанням умов договору позики.

Відповідно до позовних вимог, позивачем за період з 23.12.2017 року по 20.08.2020 року на підставі пункту 4.4. договору позики від 07.12.2017 року нараховано заборгованість у розмірі 689070,24 грн. (а.с. 82-83).

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зокрема, роз`яснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що відповідач має захворювання на цукровий діабет важкої форми, залежний від інсуліну, варикозне захворювання, що підтверджується копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова" №10842 (а.с. 110-111); враховуючи, що розмір неустойки (689070,24 грн.) значно перевищує розмір збитків (7089,17 грн.), - колегія дійшла висновку, що нарахований позивачем розмір неустойки повинен бути зменшений до достатнього та необхідного розміру - 7089,17 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 07 грудня 2017 року підлягає також стягненню неустойка в розмірі 7089,17 грн.

Твердження відповідача, що борг було взято в рахунок погашення боргу за іншим договором та фактично грошові кошти відповідач не отримував - не доведені; будь-яких доказів на підтвердження такої позиції відповідачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Представлена суду копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова" №10842 про перебування відповідача на стаціонарному лікуванні в період з 05.12.2017 року по 12.12.2017 року не спростовує факту підписання ним договору позики 07 грудня 2017 року (а.с. 110-111). У договорі позики не зазначено місце та час підписання договору та передачі-отримання грошей, що не позбавляє можливості укласти такий договір в період лікування.

Суд критично ставиться до посилань апелянта про те, що він не отримував грошових коштів від позивачки, оскільки факт підписання особисто відповідачем боргової розписки не спростовано. Зокрема, клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідачем не заявлено.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення та додаткове рішення місцевого суду підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. ст. 141 ЦПК України).

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в загальному розмірі 6961,59 грн. (а.с. 1, 84), пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 142,02 грн. (6961,59 грн. х 2,04%).

На позивача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при зверненні з апеляційною скаргою в розмірі 6114,43 грн. (а.с. 140), пропорційно залишеним без задоволення позовним вимогам в сумі 5989,70 грн. (6114,43 грн. х 97,96%).

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_3 (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) різницю сум на користь ОСОБА_1 у розмірі 5847,68 грн. (5989,70 грн. - 142,02 грн.).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за договором позики від 07 грудня 2017 року грошові кошти у розмірі 14178 (чотирнадцять тисяч сто сімдесят вісім) грн. 34 коп., які складаються із суми позики в розмірі 7089,17 грн. та неустойки в розмірі 7089,17 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 5847 (п`ять тисяч вісімсот сорок сім) грн. 68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова