Справа № 265/5179/21
Провадження № 2-п/265/4/22
У Х В А Л А

09 лютого 2022 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді -Козлова Д. О.,

при секретарі - Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 3 вересня 2021 року, ухваленим за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, заявлені позовні вимоги судом були задоволені в повному обсязі шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 , а також виселення ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_1 , зі стягненням з нього витрат з оплати судового збору в сумі 908 грн. на користь позивача.

12 січня 2022 року до суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 , адвоката Карпової Н. В., про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року, обґрунтовуючи подану заяву тим, що відповідач дізнався про відкриття виконавчого провадження по даному рішенню з додатку «Дія», отримавши копію заочного рішення від 3 вересня 2021 року в суді лише 11 січня 2022 року. Отже строк на подання заяви про перегляд заочного рішення не було пропущено. Додавала, що відповідач не з`явився на судове засідання, на якому було ухвалено спірне рішення, та не повідомив про причини своєї неявки, бо не знав про існування судового процесу та не був належним чином повідомлений про дату засідання, оскільки конверти із судовими повістками повертались на адресу суду без вручення ОСОБА_1 , який згідно із закордонним паспортом відповідача виїхав до Євросоюзу 25 вересня 2020 року, повернувшись в Україну 14 вересня 2021 року, про що було відомо позивачу. То ж було порушено право ОСОБА_1 на участь у судовому розгляді справи та надання заперечень проти позову. Так вказувала, що ОСОБА_1 перебував у фактичних шлюбних відносинах з дочкою позивача, ОСОБА_3 , а спірне житло належало відповідачу, яке у зв`язку із складним матеріальним становищем 31 травня 2005 року сам він продав позивачу, ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 фактично мешкає в спірній квартирі, де знаходяться його речі, сплачує комунальні послуги, несе витрати по утриманню такого житла. На підставі викладеного просив суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року, скасувати заочне рішення суду від 3 лютого 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщення, та виселення, призначивши справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання не з`явились ані заявник, ОСОБА_1 , ані його представник, адвокат Карпова Н. В., яка надала суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності та відсутності відповідача, наполягаючи при цьому на задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року.

Позивач, ОСОБА_2 , та його представник, ОСОБА_4 , у судове засідання також не з`явились, надавши заяву з проханням розгляд справи провести за їх відсутності, заперечуючи при цьому проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року.

За письмовими поясненнями ОСОБА_2 вбачається, що останній, не визнаючи вимоги ОСОБА_1 , вказував, що доводи, наведені представником заявника, не доводять необхідність перегляду заочного рішення суду за його позовом від 3 вересня 2021 року, оскільки він придбавав спірну квартиру не у ОСОБА_1 , який натомість перешкоджає проживати у ній позивачу, як власнику кв. АДРЕСА_1 , та членам його родини, а також не сплачує комунальні послуги за використання ним такого житлового приміщення. На підставі викладеного просив суд відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року.

Згідно із ч. 1 ст. 287 ЦПК заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Таким чином суд, провівши розгляд справи за відсутності учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 3 вересня 2021 року не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 284 ЦПК заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. При цьому учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 , адвокат Карпова Н. В., подала заяву про скасування заочного рішення 12 січня 2022 року, тобто протягом 20 днів з дня його отримання в суді під час ознайомлення з матеріалами справи 11 січня 2022 року, то вказане свідчить про можливість поновити відповідачу пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 3 вересня 2021 року.

На підставі ч. 1 ст. 288 ЦПК заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За ч. 3 ст. 287 ЦПК у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Суд за матеріалами справи встановив, що ОСОБА_1 повідомлявся за зареєстрованим місцем його проживання про час та місце розгляду справи, що був призначений судом на 19 серпня 2021 року об 9-00 год. та на 3 вересня 2021 року об 9-00 год. належним чином відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, за якою днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

В той же час суд вказує, що ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи, що призначався судом по вказаній справі, за місцем своєї реєстрації кореспонденцію із суду не отримував, оскільки конверти з судовими викликами та з копією судового рішення по справі повертались через відсутність адресата, що свідчить про те, що він фактично не був обізнаний про розгляд такої справи в суді.

З огляду на викладене вмотивування, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , будучи формально належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, фактично був позбавлений можливості прийняти участь у судовому засіданні та реалізувати надані йому законом процесуальні права, в тому числі щодо подання відзиву на позов.

Отже, суд встановив, що ОСОБА_1 не з`явився в судове засідання на розгляд справи з поважних причин.

Щодо доводів відповідача в частині незгоди із позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, то суд виходить з наступного вмотивування.

Судом було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31 травня 2005 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 909, ОСОБА_2 є власником двокімнатної кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ від 26 липня 2005 року та інформацією від 16 липня 2021 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

При цьому продавцем за таким договором купівлі-продажу була ОСОБА_5 , що спростовує твердження ОСОБА_1 , що саме він продав кв. АДРЕСА_1 позивачу.

Також за інформацією від 26 січня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що у кв. АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 15 вересня 2005 року, тобто вже після набуття на таку нерухомість права власності ОСОБА_2 .

Судом за наслідком розгляду справи було встановлено, що відповідно до особового рахунку на кв. АДРЕСА_1 зареєстрованими у такому житловому приміщенні є також ОСОБА_3 , 1979 р. н., з дітьми, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які фактично мешкають по АДРЕСА_2 разом із позивачем, починаючи з 2012 року, оскільки відповідач не впускає до спірного житла ані його власника, ані зареєстрованих там осіб.

Отже, позивач, як власник житла, та зареєстровані у двокімнатній квартирі кв. АДРЕСА_1 члени родини позивача, не мають можливості мешкати у такому житловому приміщенні через перепони з боку ОСОБА_6 .

Також судом була встановлена наявність боргу по АДРЕСА_1 за житлово-комунальними послугами перед ЖКП «Азовжитлокомплекс» та ККП «Маріупольтепломережа», що підтверджується довідкою ККП «Маріупольтепломережа» станом на 1 січня 2022 року.

З огляду на перелічене суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.

При цьому в контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц.

При цьому за п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Також відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд встановив, що відповідач вселилися у 2005 році у квартиру позивача, як цивільний чоловік доньки власника, ОСОБА_3 , тому набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Однак, в подальшому фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були припинені, внаслідок чого відповідач мешкає окремо від позивача та його доньки на протязі останніх 10 років.

Доказів того, що після припинення фактичних шлюбних відносин відповідача з ОСОБА_3 позивач та його родина ведуть спільне господарство із ОСОБА_6 немає.

Крім того тривала відсутність за місце своєї реєстрації ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 з 25 вересня 2020 року по 14 вересня 2021 року підтверджується відмітками про перетин відповідачем кордону України з Польщею , що містяться у закордонному паспорті відповідача.

Таким чином через те, що відповідач не є членом родини позивача, не мешкає разом із ним, то відповідно ОСОБА_6 втратив право користування кв. АДРЕСА_1 , внаслідок припинення обставин, що були підставою для встановлення відповідачу такого права, тому його право на користування кв. АДРЕСА_1 підлягає припиненню на вимогу позивача, як власника такого житла, на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК разом із виселенням ОСОБА_6 з кв. АДРЕСА_1 .

Аналогічна правова позиція за встановленими судом фактичними обставинами справи була викладена Верховним Судом у постановах від 4 грудня 2019 року по справі № 235/9835/15-ц та від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц.

Також суд зазначає, що доказів на підтвердження проведення належного утримання ОСОБА_6 житла по АДРЕСА_1 суду стороною відповідача не було надано. А сам по собі факт знаходження речей відповідача у кв. АДРЕСА_1 не підтверджує право відповідача на користування таким житлом у подальшому.

Отже, суд зазначає, що докази, на які посилався представник ОСОБА_6 , обґрунтовуючи необхідність перегляду заочного рішення суду, не спростовують обставин, встановлених судом під час розгляду 3 вересня 2021 року справи № 265/5179/21, тому вони не мають згідно із ч. 1 ст. 288 ЦПК істотного значення для правильного вирішення позовних вимог ОСОБА_2 .

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 288 ЦПК, суд дійшов висновку про необхідність залишити без задоволення заяву про перегляд заочного рішення суду ОСОБА_6 , оскільки посилання відповідача на обставини, які він вважав такими, що впливатимуть на необхідність перегляду заочного рішення, не знайшли свого підтвердження під час вирішення відповідної заяви судом.

Керуючись ст. 287, 288 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

Строк для подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року ОСОБА_1 по справі № 265/5179/21 - поновити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 3 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення, - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Роз`яснити заявнику, що заочне рішення суду від 3 вересня 2021 року може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду. У такому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено та підписано 9 лютого 2022 року.

Суддя