КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/225/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бабич Н.Д. в м. Київ 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 27 серпня 2004 року ним було укладено з відповідачем ОСОБА_1 безвідсотковий договір позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. за Р№ 820, за умовами даного договору позивач як позикодавець передав, а відповідач як позичальник прийняв у власність 396000 грн., які відповідач зобов`язався повернути позивачу готівкою в строк до 20 березня 2006 року за вказаним графіком.

В зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики, позивач був змушений звернутися до приватного нотаріуса, яка 27 грудня 2004 року вчинила виконавчий напис на договорі про стягнення з відповідача суми в розмірі 66000 грн. та 700 грн., сплачених позивачем за вчинення вказаного виконавчого напису, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, однак виконавчий напис був повернутий стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року в справі № 2-1131 з відповідача на користь позивача було стягнуто решту заборгованості за договором позики у сумі 330000 грн. та судові витрати 1700 грн. і видано виконавчий лист. 05 червня 2006 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яке наразі продовжує виконуватись.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року в справі № 759/9672/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за порушення грошового зобов`язання позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за порушення грошового зобов`язання в сумі 185517,33 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року вказане рішення було змінено, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 35705,10 грн. та інфляційні втрати в розмірі 12188,80 грн., вказаною постановою Київського апеляційного суду нараховано та стягнуто штрафні санкції за період з 22 червня 2015 року по 22 червня 2018 року.

Наразі основну заборгованість відповідачем погашено лише частково - станом на 02 жовтня 2020 року у сумі 113890,98 грн., що підтверджується відповіддю державного виконавця. Оскільки станом на даний час рішення про стягнення боргу виконане лише частково, позивач пред`являє даний позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 23 червня 2018 року по 02 жовтня 2020 року.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь за інфляційні втрати в розмірі 38709,36 грн. та 3 % річних у сумі 23892,63 грн., всього 62601,99 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 38709,36 грн. та 3 % річних у сумі 23892,63 грн., всього 62601,99 грн., а також судовий збір 840,80 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року та в частині стягнення інфляційних втрат відмовити повністю, а в частині стягнення 3 % річних змінити, стягнувши їх в розмірі 12608,63 грн.; судові витрати, в тому числі витрати відповідача за розгляд справи в апеляційному суді, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, покласти на позивача та стягнути їх на користь відповідача в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судове засідання відбулося без його участі, повістки про виклик в судове засідання він не отримував і доказів направлення його такої повістки матеріали справи не містять.

Вказував, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано правової позиції Верховного Суду у аналогічній справі між тими ж сторонами та щодо тих же правовідносин. З наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат вбачається, що величина індексу споживчих цін у жодному місяці не перевищила поріг індексації в розмірі 103 %, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" щодо нарахування та стягнення інфляційних втрат, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

З наведеного позивачем розрахунку 3 % річних вбачається, що позивачем бралася для їх розрахунку сума заборгованості в розмірі 396000 грн., яка зменшувалась на суми періодично стягнутих з відповідача сум відповідно до наданої державним виконавцем інформації. В той же час, з інформації державного виконавця вбачається, що ним здійснюється стягнення боргу в розмірі 331700 грн., а не 396000 грн., і саме з суми боргу в розмірі 331700 грн., що ним стягується, надається інформація про розміри та періоди стягнення з відповідача коштів. В той же час, крім згадок в самому позові, позивачем не надано суду ні доказів існування боргу в розмірі 396000 грн., ні доказів його стягнення з відповідача станом на дату звернення з позовом до суду. Крім того, державним виконавцем вказується, що станом на 05 березня 2019 року з відповідача раніше було стягнуто з суми боргу загалом 19966,35 грн. за період друга половина 2018 - перша половина 2019 років без зазначення окремих сум за часом надходження, які не могли бути перераховані позивачеві (стягувачу) саме через ненадання ним державному виконавцеві реквізитів для перерахування йому.

З огляду на таке, розрахунок 3 % річних, а в тому числі і інфляційних втрат, починаючи з 23 червня 2018 року, є безпідставним з огляду на прострочення кредитора за період по 05 березня 2019 року. Вважав, що розрахунок 3 % річних, розрахований стороною відповідача на підставі вказано державним виконавцем інформації про виконавче провадження щодо відповідача, є обґрунтованим в розмірі 12608,63 грн.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що на даний час документом, яким визначено порядок нарахування інфляційних втрат та рекомендовано його застосування при вирішенні судових справ, є лист Верховного Суду України № 62-97р від 03 квітня 1997 року "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно якого при розрахунку інфляційних втрат за певний період необхідно визначити сукупний індекс інфляції, який визначається як добуток щомісячних індексів інфляції.

На переконання позивача, застосування Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" при вирішенні даної справи є невірним, оскільки індексація неповернутого боргу даним законом не передбачена і застосуванню підлягає лише ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальна норма.

Вважав неприйнятними доводи відповідача щодо неврахування судом вимог ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" про те, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, є неприйнятними з огляду на усталену судову практику, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду визначено, що до розрахунку мають включатися і періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначив, що ставлячи під сумнів наданий позивачем розрахунок щодо суми заборгованості, на яку має здійснюватись нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, відповідач не надає доказів сплати заборгованості, визначеної виконавчим написом нотаріуса, а також щодо проведення оплати за виконавчим провадженням з виконання судового рішення в інші дати, ніж це вказано у відповіді державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його належним чином про час і дату розгляду справи.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 був повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи на 23 червня 2021 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, оскільки відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за його відсутності без повідомлення належним чином, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, апеляційний суд враховує наступне.

Як встановлено судом, 27 серпня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 396000 грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві в строк до 20 березня 2006 року за наведеним графіком; в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Згідно п. 7 договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а. с. 7).

27 грудня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. вчинено виконавчий напис № 11206 на договорі позики, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 66000 грн., яка була позичена ним у ОСОБА_3 за договором позики (а. с. 7 зворот).

Постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 31 травня 2017 року виконавчий напис № 11206, виданий 27 серпня 2004 року, повернуто стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення (а. с. 14).

На а. с. 8 - 9 знаходиться копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року в справі № 2-1131/2006 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, яким з відповідача на користь позивача стягнуто 330000 грн. боргу та 1700 грн. судових витрат, а всього 331700 грн.Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2007 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року без змін (а. с. 10 - 12).

28 жовтня 2009 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1131/06, виданого 01 жовтня 2007 року Святошинським районним судом м. Києва (а. с. 13).

На а. с. 15 - 19 знаходиться копія Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року в справі № 759/9672/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за порушення грошового зобов`язання, яким позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за порушення грошового зобов`язання у сумі 185517,33 грн. за період з 21 червня 2015 року по 05 березня 2019 року, в решті позову відмовлено.Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 % річних у розмірі 35705,10 грн. та інфляційні втрати в розмірі 12188,80 грн. за період з 22 червня 2015 року по день пред`явлення позову 22 червня 2018 року (а. с. 20 - 25).

На а. с. 26 знаходиться копія листа Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02 жовтня 2020 року на ім`я представника позивача, яким повідомлено, що за період з 05 березня 2019 року по 09 вересня 2020 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти та були перераховані стягувачу в загальній сумі 113890,98 грн., а також наведено деталізований перелік сум та дати їх надходження.

На а. с. 27 - 31 знаходиться розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням зменшення сум за грошовим зобов`язанням.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано новий доказ, а саме копію постанови Верховного Суду від 20 серпня 2020 року в справі № 759/9672/18 з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд враховує, що відповідач особисто брав участь під час розгляду справи судом першої інстанції, був присутнім в підготовчому засіданні, однак до його закінчення не заявляв клопотання про приєднання доказів.

Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що заявник не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Так, із матеріалів справи вбачається, що виконавчим написом нотаріуса від 27 грудня 2004 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто безспірну заборгованість за договором позики від 27 серпня 2004 року в розмірі 66700 грн.; при примусовому виконанні виконавчого напису його було повернуто стягувачу постановою державного виконавця від 31 травня 2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (відсутність майна у боржника).

У рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року встановлено наявність решти грошових зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики, укладеним 27 серпня 2004 року з ОСОБА_3 , визначено їх розмір та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка разом з судовими витратами становить 331700 грн.

Оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 прострочено грошове зобов`язання по стягненню безспірної заборгованості, стягнутої на підставі виконавчого напису нотаріуса від 27 грудня 2004 року в розмірі 66700 грн., а також присудженої рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року в розмірі 331700 грн., і оскільки за порушення даного грошового зобов`язання інфляційні втрати і 3 % річних за період з 22 червня 2015 року по 22 червня 2018 року були стягнуті з відповідача на користь позивача рішеннями судів, при цьому станом на день пред`явлення позову відповідачем не надано доказів виконання грошового зобов`язання в повному обсязі, апеляційний суд приходить до висновку про виникнення у позивача в новому періоді з 23 червня 2018 року по 02 жовтня 2020 року права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних з урахуванням часткового погашення заборгованості в межах відкритого виконавчого провадження.

Позивачем надано розрахунок інфляційних збитків і 3 % річних на підставі отриманої від державного виконавця інформації про надходження коштів на депозитний рахунок відділу і перерахування їх стягувачу, за формулами (Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період; (Збитки від інфляції) = (Сума боргу) х (Індекс інфляції) / 100 - (Сума боргу), а також (Відсотки) = (Сума боргу) х (Процентна ставка) / 100 % / 365 днів х (Кількість днів) і визначено, що інфляційні збитки за вказані періоди складають 38709,36 грн., а 3 % річних - 23892,63 грн.

Апеляційний суд погоджується із даними розрахунками, які є чіткими, зрозумілими і деталізованими, здійсненими позивачем з урахуванням погашення заборгованості в даному періоді.

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги, що за період з 23 червня 2018 року по 02 жовтня 2020 року величина індексу споживчих цін в жодному місяці не перевищила поріг індексації в розмірі 103 відсотка, а відтак інфляційні втрати не мали нараховуватись, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду в постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 759/9672/18-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних за попередній період, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", який визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 викладено правовий висновок, згідно якого «розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)».

Зазначений висновок в подальшому підтримувався Верховним Судом, зокрема, в постановах від 10 червня 2020 року в справі № 127/12820/17 (провадження № 61-17182св18), від 27 серпня 2020 року в справі № 638/9285/19 (провадження № 61-3446св20), від 27 січня 2021 року в справі № 337/5617/19 (провадження № 61-8564св20).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року роз`яснила, що «порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Оскільки погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок позивача, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднято основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду».

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Таким чином, доводи відповідача в апеляційній скарзі про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про необґрунтованість суми заборгованості в розмірі 396000 грн., з огляду на наявність в матеріалах справи копії звернутого до виконання виконавчого напису нотаріуса від 27 грудня 2004 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2006 року, якими заборгованість з відповідача за договором позики стягнута в загальному розмірі 396000 грн., що є грошовим зобов`язанням, з якого позивачем правомірно нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.

Апеляційний суд враховує, що доказів сплати заборгованості, визначеної виконавчим написом нотаріуса, а також проведення оплати за виконавчим провадженням з виконання судового рішення в інші дати, аніж це вказано у листі державного виконавця, відповідачем надано не було.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що внаслідок прострочення кредитора, який не надав державному виконавцю реквізити для перерахування йому коштів, є безпідставним розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, починаючи з 23 червня 2018 року по 05 березня 2019 року.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Оскільки позов задоволено в повному обсязі, перерахунок судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23 червня 2018 року по 02 жовтня 2020 року в розмірі 62601,99 грн. та судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.