Ухвала

11 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 635/6329/20

провадження № 61-296ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про встановлення житлового сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, у якій зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи. Роз`яснено, що зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 свідчить, що вона постановлена не у подібних правовідносинах, а також, що посилання скаржника на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбаченапунктом 1частини другої статті 389 цього Кодексу, не визнана обґрунтованою.

29 січня 2022 року указану ухвалу Верховного Суду отримано скаржником, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду 18 січня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, у якій підставами касаційного оскарження судових рішень повторно зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16, і не дослідження судом доказів у справі. Також вказує про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Тлумачення норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі має міститись обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні.

Аналіз нової редакції касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про наявність указаної підстави касаційного оскарження.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20)).

Висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц(провадження № 14-298цс19), на який міститься посилання у касаційній скарзі, про те, що «сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх, а законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання», зроблений саме у справі за позовом про виселення. При цьому в касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що такий спір про виселення розглядається Харківським районним судом Харківської області (справа № 35/6252/19).

У цій справі інший предмет спору та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у наведеній справі, на які посилається ОСОБА_1 , зроблені не у подібних правовідносинах.

Посилання скаржника на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2 частини другої статті 389 цього Кодексу, не визнані обґрунтованими.

З огляду на зазначене, недоліки, вказані в ухвалі Верховного Суду від 18 січня

2022 року, не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про встановлення житлового сервітуту вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков