Справа № 151/620/21
Провадження № 22-ц/801/239/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Токарчук Л. Г.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 рокуСправа № 151/620/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Олійник Г. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 151/620/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Токарчук Л. Г. у залі суду, повний текст якого складено 03 грудня 2021 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Чечельницької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

Позов мотивований тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , у якому у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею.

У зв`язку із скрутним матеріальним становищем та необхідністю матеріально забезпечувати дітей вона виїхала працювати до Республіки Польща, де поступово були облаштовані належні умови для проживання та навчання обох доньок.

За час проживання у Польщі вона винайняла житло, мала постійне місце роботи, старша донька була зарахована на навчання до початкової школи № 2 ім. Героїв Вестерплатте у м. Мисленіце, а молодша - до дитячого садка №7.

Навчання дітей у цих закладах освіти перервано у зв`язку з поверненням дітей до України.

На тепер вона має посвідку на право постійного проживання та працю у Республіці Польща, житло, а відтак, може забезпечити дітям повноцінний відпочинок та навчання, однак не може цього зробити через те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей за кордон.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, без нотаріально посвідченої згоди батька, малолітній дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі їх матері з метою навчання, з моменту набрання рішенням законної сили до 01 вересня 2022 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року позов задоволено частково. Ухвалено рішення про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька з метою навчання, з моменту набрання рішення законної сили до 30 червня 2022 року.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що діти забезпеченні житлом і місцем навчання у Республіці Польща, позивачка має постійне місце роботи, і це, сприятиме належному розвитку, навчанню, проживанню дітей та відповідатиме їх бажанню. Судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для навчання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду на 27 січня 2022 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

За клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 09.00 год 10 лютого 2022 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не зазначено адресу проживання дітей у Республіці Польща. Надання судом дозволу на тимчасової виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси перебування дітей виключає можливість встановити чи відповідатиме такий дозвіл найкращим інтересам дітей.

Указує, що суд першої інстанції безпідставно використав довідки надані іноземними установами без професійного перекладу.

Зазначає, що суд фактично рішенням надав дозвіл на постійне проживання дітей за межами України.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги надуманими.

ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 має карту поляка.

28 січня 2021 року ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща своїм дітям, у супроводі матері ОСОБА_1 , в період з 01 лютого до 01 травня 2021 року (а.с.49).

01 березня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , укладено договір на оренду квартири, яка розташована по АДРЕСА_1 на період з 01 березня 2021 року до 01 березня 2023 року.

У 2021/2022 навчальному році ОСОБА_4 зарахована до дитячого садка №7, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Як слідує з довідки № 17/2021, виданої директором початкової школи №2 ім. Героїв Вестерплатте м. Мисленіце, ОСОБА_3 є ученицею цієї школи.

Відповідно до шкільного свідоцтва виданого 25 червня 2021 року директором початкової школи №2 ім. Героїв Вестерплатте м. Мислениці, ОСОБА_7 у 2020/2021 навчальному році навчалася у шостому класі, була переведена до сьомого та мала гарні оцінки. (а.с.65-67)

ОСОБА_2 сплачує аліменти на двох неповнолітніх доньок у розмірі визначеному судом.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 13 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 в Україні проживає разом зі своїми дітьми у будинку своєї матері ОСОБА_8 , забезпечені усім необхідним.

Власника фірми ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , що у м. Мислениці, надала заяву від 02 листопада 2021 року про те, що після повернення до Польщі ОСОБА_1 , вона буде працювати у ОСОБА_9 фізичним працівником.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли

16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що:

«положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди».

Суд першої інстанції встановивши, що неповнолітні діти проживають разом з матір`ю, проти чого відповідач не заперечує, застосувавши положення статей 157, 161 СК України, дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей з матір`ю без згоди батька за межі України до Республіки Польща без дозволу (згоди) батька дітей із зазначенням певного періоду, тобто з дня набрання судового рішення законної сили по 30 червня 2022 року, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітей. Правильно зазначив, що діти вже перебували за кордоном, мають там місце проживання та навчання.

Доводи ОСОБА_13 про те, що він позбавлений можливості бачитись з дітьми є безпідставними, оскільки на даний час між сторонами не існує спору про місце проживання дітей.

Більше того, встановлено, що ОСОБА_13 з 28 січня 2022 року працює у Республіці Польща, а тому матиме можливість бачитись з дітьми за кордоном.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично надав дозвіл на постійне проживання дітей за межами України не заслуговують на увагу, оскільки в рішенні суду зазначено кінцеву дату дії такого дозволу - 30 червня 2022 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про відсутність інформації про місце проживання та перебування дітей за кордоном, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи. Зокрема матеріали справи містять достатню інформацію про місце проживання дітей у Республіці Польща, місце їх навчання та місце працевлаштування матері.

Узагальнюючи викладене, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: В. В. Оніщук

С. Г. Копаничук