Дата документу 02.02.2022 Справа № 333/6471/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/6471/19Головуючий у 1-й інстанції Дмитрієва М.М. Повний текст рішення складено 09.08.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/157/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Бєлки В.Ю., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання батьківства

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-3), в якому просив - визнати його батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - зобов`язати Комунарський відділ реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції виключити відомості з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ОСОБА_4 , як батька дитини; - зобов`язати Комунарський відділ реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції внести відомості до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з осені 2013 року по 2014 рік сторони перебували у близьких стосунках, періодично проживали однією сім`єю, від яких вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Про свою вагітність відповідач повідомила позивача особисто, до її амбулаторної картки як вагітної були внесені дані позивача як батька дитини, проте на пропозицію одруження ОСОБА_5 відповіла відмовою. Після народження дитини позивач надавав допомогу на утримання сина та піклувався про нього. У січні 2017 року сторони почали проживати разом, проте 01 липня 2017 року відповідач забрала свої речі та виїхала у невідомому позивачу напрямку та у подальшому під час телефонної розмови повідомила, що сина позивач більше не побачить. Влітку 2017 року позивачем була подана позовна заява про визнання батьківства, яка у подальшому була залишена ухвалою суду на підставі його заяви без розгляду, оскільки вони примирилися з відповідачем. У подальшому позивач постійно спілкувався із сином, брав участь у його вихованні, сторони спільно відпочивали на морі, проте 04 листопада 2019 року відповідач знову забрала сина та перестала надавати його для спілкування.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Дмитрієву М.М. (а.с. 11).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 14) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження із викликом сторін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2020 року (суддя Кухар С.В. а.с. 49) апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у цій справі визнано неподаною та повернуто апелянту.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року (а.с. 217-220) позовну заяву ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 225-226) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, який позов задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Бєлку В.Ю. та Подліянову Г.С. (а.с. 228).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.229), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.230), з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень) та додаткової відпустки судді доповідача у жовтні 2021 року (а.с.246).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час її розгляду апеляційним судом взагалі.

Проте, за змістом ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 239-240), у тому числі відповідач ОСОБА_2 в порядку ст. 128 ч. 8 п. п. 3,4 ЦПК України (а.с.244-245, 249) та через свого представника адвоката Бабіч С.А. (а.с. 100, 247, від послуг якого остання не відмовлялась, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_1 та представника останнього адвоката Вельможка О.О., про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд визнав неповажними причини неявки всіх учасників цієї справи, що не з`явились, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності останніх за присутністю позивача ОСОБА_1 та представника останнього адвоката Вельможка О.О. (а.с.250).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та представника останнього адвоката Вельможка О.О.,

які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що позов ОСОБА_1 про визнання батьківства у 2018 році був залишений без розгляду ОСОБА_1 , оскільки вони із матір`ю дитини - відповідачем у цій справі на той час примирились, остання визнала його право на дитину, і не перешкоджала у спілкуванні з останньою до подачі ним позову у цій справі, не зареєстрував себе батьком ОСОБА_1 за спільною заявою із матір`ю відповідачем у цій справі при народженні дитини, оскільки про це просила на той час саме відповідач, яка визнавала його право на дитину, але хотіла від держави отримувати допомогу як одинока матір; те, що він одружився із іншою жінкою у жовтні 2020 року не змінило його відношення до сина, якого він любить та завжди утримував, а також у вихованні якого бажає приймати участь у подальшому, але відповідач йому у цьому перешкоджає; усунути ці перешкоди неможливо без наявності рішення суду про визнання його батьківства відносно сина,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 84, 124, 128, 135, 180, 182-184, 191 СК України, ст.ст. 4, 12-13, 76, 81, 265, 354 ЦПК України та виходив із того, що надані на підтвердження факту спільного проживання та утримання дитини позивачем копії фотокарток, не можуть бути взяті до уваги як достатній доказ при вирішенні питання про визнання батьківства, оскільки вказують тільки на проведення часу разом, а покази свідків не підтверджують факт спільного проживання чи наявності близьких стосунків, до зачаття дитини; достатніх доказів, які б за відсутності медичного висновку, надавали підстави для визнання позивача батьком ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

У порушення вимог ст. 12 ч.5 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, та спростовуються матеріалами цієї справи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано ст. 125 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду (постанова від 15 квітня 2021 року у справі № 361/2653/15-ц тощо), яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Крім того, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційним судом встановлено, що в актовому записі про народження № 454 від 15 травня 2015 року, складеному Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, правонаступником прав та обов`язків якого є Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), (а.с.22) батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 .

При цьому, відомості про батька внесені зі слів матері на підставі ст. 135 ч. 1 СК України.

Оскільки, мати дитини відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час народження дитини у зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Позивач, який лише 24.10.2020 року одружився з іншою жінкою - ОСОБА_7 (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 208), у своїй позовній заяві у цій справі (а.с.2-3) зазначав, що про вагітність відповідача він дізнався у 2014 році, а після народження дитини, яку вважав своєю, постійно приймав участь у його вихованні та утриманні.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунарський районний у м. Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, про визнання батьківства, була залишена без розгляду на підставі заяви позивача (копія а.с. 5). В апеляційному суді позивач зазначав, що його позов про визнання батьківства у 2018 році був залишений без розгляду, оскільки вони із матір`ю дитини - відповідачем у цій справі на той час примирились, остання визнала його право на дитину, і не перешкоджала у спілкуванні з останньою до подачі ним позову у цій справі. Останнє не спростовується матеріалами цієї справи.

Ухвалами суду першої інстанції у цій справі від 04 листопада 2020 року та від 14 грудня 2020 року (а.с.142-143, 153-155) за клопотанням сторони позивача призначалась судово-генетична експертиза, в яких було зазначено судом першої інстанції про обов`язок у тому числі відповідача з`явитись із сином до експертної установи у визначений експертом час з метою відбору необхідних зразків для проведення цієї експертизи, але яка не була проведена через те, що ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 не з`явились, а з`явився лише ОСОБА_1 на відбір зразків біологічного матеріалу (повідомлення експертної установи КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи »Запорізької міської ради від 18.05.2021 року а.с. 164).

В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Тому, суд першої інстанції мав застосувати у цій справі вимоги ст. 109 ЦПК України (Наслідки ухилення від участі в експертизі), за змістом якої: «У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні».

Враховуючи, що судом першої інстанції у цій справі призначалась судово-генетична експертиза, на вирішення якої ставилось питання: «Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .?» (а.с.142 зворот, 153), а ОСОБА_2 ухилилась від надання експертам необхідних матеріалів - зразків біологічного матеріалу, без яких провести вказану експертизу неможливо, суд першої інстанції у цій справі в порядку ст. 109 ЦПК України мав при вищевикладених обставинах визнати факт того, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для з`ясування якого у цій справі й призначалась ця експертиза.

Крім того, в силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується у тому числі іншими наявними у цій справі доказами, зокрема показами свідків, а саме:

- ОСОБА_8 (а.с.194), який у суді першої інстанції зазначав, що працює охоронцем у дитячому садку, куди водив дитину ОСОБА_1 разом із матір`ю дитини; вказані події мали місце приблизно два роки тому; спочатку дитина відвідувала ясла, а потім середню групу, тому загалом дитина відвідувала садок близько двох років; як саме дитина називала позивача він не чув; за яких обставин дитина перестала відвідувати садок та чи приводив її до садка інший чоловік, йому не відомо;

- ОСОБА_9 (а.с.192), який у суді першої інстанції зазначав, що знайомий з ОСОБА_1 близько тридцяти років, вони є сусідами та мають спільний бізнес з бджолярства; також особисто знайомий із відповідачкою ОСОБА_10 , бо деякий час ОСОБА_1 та вона спільно проживали, у результаті чого в них народився син ОСОБА_11 ; що дитина є сином позивача по справі, йому казав як сам позивач, так і мати дитина ОСОБА_10 ; зпологового будинку він особисто разом із позивачем забирали ОСОБА_10 з дитиною, це було в жарку пору року, ймовірно в літку; ОСОБА_10 та ОСОБА_12 проживала іноді у нього вдома, а іноді у неї; обставини, з яких сторони розійшлися, йому не відомо, проте це трапилося, коли сторони проживали у ОСОБА_10 , яка з невідомих йому причин виставила речі позивача та повідомила, що більше він дитину не побачать; окрім цього, ОСОБА_10 ніколи не хотіла, щоб ОСОБА_12 був записаний як батько дитини, з яких причин, йому не відомо;

- ОСОБА_13 (а.с. 190), який у суді першої інстанції зазначав, що був сусідом батьків позивача, які померли; про те, що у ОСОБА_14 народився син йому повідомив його батько, який вказав, що в нього буде онук, на що він дуже здивувався; бачив на подвірні у батьків позивача дитину та жінку, яка деякий час там проживала, та потім саму дитини без жінки; до того моменту, як з`явилася дитина, саму жінку не бачив,

та іншими доказами позивача, наявними у цій справі, у тому числі спільними фотокартками сторін у цій справі із сином (а.с. 6-10), які у своїй сукупності є достатніми доказами в обґрунтування позову позивача у цій справі та задоволення останнього в частині визнання батьківства позивача відносно дитини та зобов`язання третьої особи саме внести відповідні зміни про позивача, як батька, в актовий запис про народження останньої. Оскільки, не можна зобов`язувати третю особи виключати із актового запису про народження дитини відомості про батька, якого не існує, записаний зі слів матері на підставі заяви останньої ст. 135 ч. 1 СК України.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що визнання батьківства у цій справі позивача ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при вищевикладених обставинах не порушує прав відповідача у цій справі (матері дитини) та забезпечує якнайкращі інтереси самої малолітньої дитини, що узгоджується із вимогами ст. 7 ч. 8 СК України, так як дитина має право на гармонійний розвиток та належне виховання не тільки матері, а й батька.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач подавала суду першої інстанції у цій справі заяву про застосування однорічного строку позовної давності (а.с. 168-169), а позивач - заяву про визнання поважною причини пропуску цього строку (а.с. 204-205).

Проте, в силу вимог ст. 20 ч. 1 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Позивач у цій справі не просив визнати його батьківства в порядку ст. 129 СК України (Спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини), а в обґрунтування свого позову позивач у цій справі посилався на ст. 128 ч. ч. 3, 4 СК України (Визнання батьківства за рішенням суду): «…Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини; Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу».

За таких обставин, апеляційним судом встановлено, що позов позивача у цій справі не обмежений однорічним строком для його подачі до суду взагалі, а тому не ґрунтуються на вимогах закону обидві вищезазначені заяви сторін у цій справі (а.с. 168-169, 204-205).

Щодо загального (трирічного) строку позовної давності (ст. 20 ч. 2 СК України «У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України,якщо інше не передбачено цим Кодексом»), то матеріалами цієї справи не спростовується той факт, що відповідач, як мати дитини, перестала визнавати права позивача на сина знов з листопада 2019 року (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), тобто з цього моменту позивач дізнався про порушення свого права і з дотриманням загального (трирічного) строку позовної давності з цієї дати у листопаді 2019 року він звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі (відмітка суду на позові позивача - а.с. 2).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), як правонаступника прав та обов`язків Комунарського відділу державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, внести відомості до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), як правонаступника прав та обов`язків Комунарського відділу державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, внести відомості до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.02.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Бєлка В.Ю.Подліянова Г.С.