Номер провадження: 22-ц/813/2560/22
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року у складі судді Маломуж А.І.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у розмірі 554 302 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 20.09.2003. Позивач 26.07.2011 запозичив у свого брата ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 65 тисяч доларів США для купівлі нерухомого майна для подружжя, про що склав боргову розписку. Відповідно до свідоцтва про право власності, номер НОМЕР_1 , виданого 25.05.2013 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м. Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.02.2015 по справі №520/2119/14-ц за позовом ОСОБА_4 шлюб між сторонами було розірвано. За рахунок коштів подружжя ОСОБА_1 повернуто на час розірвання шлюбу в судовому порядку 17400 (сімнадцять тисяч чотириста) доларів США. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2018 по справі №520/15037/15-ц визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з частками 1/2 на кожного на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Рішення Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2018 набрало законної сили, сторонами не оскаржувалося. До зазначеного судового рішення ОСОБА_1 помилково вважав, що квартира належить йому на праві приватної власності, оскільки виключно він несе фінансовий тягар по поверненню запозичених коштів. Тому позивач звернувся до суду з метою реалізації передбаченого законом права на зворотну вимогу до ОСОБА_2 в частині виконаного ним повернення ОСОБА_3 позиченої грошової суми в інтересах сім`ї, за вирахуванням частки боргу, що припадає на нього, в розмірі 1/2 суми повернутої позики, що дорівнює 23800 (двадцяти три тисячі вісімсот) доларів США, та еквівалентно 554301 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу, який би підтверджував встановлені судом обставини про наявність постійних поступових джерел доходу подружжя та його розміру, за які сторони робили ремонт житла. При цьому, сторонами в судовому засіданні не заперечувався той факт, що нерухоме майно було придбане на первинному ринку в 2011 році в стані «від забудовника», що потребувало переоформлення з нежитлового фонду в житловий, здійснення капітального ремонту та, відповідно, придбання сантехніки, меблів, побутової техніки тощо. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції встановивши факт, що кошти були використані на потреби сім`ї, однак невідомо на які, не дає правових підстав для винесення рішення про відмову в позовних вимогах. Висновки суду щодо розписки протирічить нормам ст. 1051 ЦК України, ст. 203, 215 ЦПК України, не підтверджені жодним належним доказом та ґрунтуються лише на припущеннях, що протирічить ст. 81 ЦПК України. Апелянт звертає увагу на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 18.06.2020 було призначено у цій цивільній справі судову технічну експертизу давності документу. Позивач не заперечував проти проведення даної експертизи. На вимогу експерта позивачем було надано оригінал розписки, заяву про згоду на знищення оригіналу розписки під час проведення експертизи, надані підписи позивача на різних документах, вчинених в період 2011-2018 років. Вищезазначені дії позивача свідчать про відсутність будь-якого ухилення від проведення експертизи, оскільки останній впевнений в позитивному результаті експертизи щодо підтвердження давності розписки, а висновок експерта став би ще одним доказом на користь позивача. Однак, відповідач, за клопотанням якого була винесена ухвала суду про призначення експертизи, проаналізував активні дії позивача та всіляке сприяння у отриманні всіх документів для вчинення експертизи, які вимагалися експертом, розуміючи негативні наслідки для своєї правової позиції в даній справі, відмовився від проведення такої. Рішення суду в справі про поділ майна подружжя не позбавляє позивача права заявити окремо про борги подружжя. Тож, суд дійшов помилкового висновку, що стягнення боргу в порядку регресу не узгоджується із окремим розглядом даного зобов`язання та поділу майна подружжя. Крім цього, судом також невмотивовано висновок про недоведеність позивачем права регресної вимоги до відповідача через суперечливість правових позицій позивача за двома цивільними справами. Крім цього, ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про непричетність до набуття у власність квартири отриманих ОСОБА_1 за договором позики у ОСОБА_3 грошових коштів та про купівлю квартири за спільні отримані від трудової діяльності кошти, а також не надала доказів, що ОСОБА_1 ці кошти були витрачені на особисті потреби. Наявність достатніх інших, крім зазначених позивачем грошових коштів, отриманих за розпискою у родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час придбання квартири, ОСОБА_2 не підтверджено. Судом не були досліджені пояснення третьої особи та не надано їм належної оцінки, як це передбачено нормами ЦПК України. Місцевий суд формально послався на положення частини четвертої статті 65 СК, проте не зазначив жодного доказу, який би підтверджував, що договір позики укладений не під час шлюбу та не в інтересах сім`ї, а у власних, не пов`язаних із сім`єю, інтересах позивача; що за розпискою не були отримані кошти, що вона складена в період розподілу майна подружжя, що у подружжя станом на час придбання квартири були наявні власні кошти в необхідному розмірі тощо, а на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК) судове рішення ґрунтуватися не може.

29.04.2021 ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Відзив обґрунтований тим, що відповідач ОСОБА_2 отримала в судовому порядку частку спільного майна подружжя, проте не повертала частку грошових коштів за позикою, за яку це спільне майно було придбано. Після повернення запозичених грошових коштів ОСОБА_1 в повному обсязі, ОСОБА_3 повернув оригінал боргової розписки. Судом безпідставно було зазначено, що також позивачем не спростовані доводи відповідача про наявність доходу від маршрутних таксі та не надано доказів доходу від них на інші потреби сім`ї. ОСОБА_2 дала усні свідчення щодо наявності доходу в інтересах сім`ї від маршрутних таксі, які були зареєстровані на її батька, який здійснював підприємницьку діяльність, проте жодних доказів на підтвердження права власності на маршрутні таксі та заявленого рівню прибутку до суду не надала.

11.05.2021 ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві відповідач зазначила про необхідність дослідити в судовому засіданні звукозапис допиту свідка ОСОБА_3 , який починається на 14 хвилині 35 секунді і закінчується на 30 хвилині 00 секунд аудіо файлу 20180522- 134920.wav 22.05.2018 та продовжується з початку аудіо файлу 1920.wav 22.05.2018 і закінчується на 13 хвилині 53 секунді вказаного аудіо файлу, які містяться на компакт-диску Verbatim CD-R 700 МВ 52 х 80 min. із технічним записом судового процесу у справі № 520/15037/15-ц та стенограму допиту свідка ОСОБА_3 .. Просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. У відзиві ОСОБА_2 посилається на те, що розписка ОСОБА_1 викликає обґрунтовані сумніви у її автентичності оскільки, окрім вищевикладеного, 08.10.2018 ОСОБА_3 нібито відмічає у розписці про те, що підтверджує виплату боргу та повертає оригінал розписки своєму брату, а за пару місяців до цього, 05.07.2018, дає покази свідка у справі про поділ майна подружжя де категорично заперечує надання позику своєму брату та отримання від брата розписок. Якщо суд дійде висновків, що ОСОБА_1 все ж таки довів отримання позики та використання позики в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 вважає що до позовних вимог ОСОБА_1 слід застосувати позовну давність.

Третя особа в судове засідання 18.01.2022 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, його представника та представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що отримані за борговою розпискою кошти були використані в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріали справи свідчать, що 20.09.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

26.07.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики на придбання нерухомості, ремонт та інші сімейні потреби у розмірі 65000 дол. США., що підтверджується розпискою від 26.07.2011.

Зі змісту розписки вбачається, що позивач отримав від ОСОБА_3 позику на придбання нерухомості, ремонт та інші сімейні потреби в розмірі 65 000 дол. США. Також в розписці містяться записи, а саме:

- від 01.03.2015 про повернення позивачем частини позики та зазначено, що станом на час здійснення даного запису заборгованість становить 47 600 дол. США.;

- від 10.11.2016 про те, що заборгованість за розпискою становить 44 000 дол. США;

- від 10.09.2017 про те, що заборгованість становить 32 000 дол. США;

- від 08.10.2018 про підтвердження позикодавцем ОСОБА_3 поверненням оригіналу вказаної розписки повне погашення позивачем заборгованості за розпискою в загальному розмірі 65 000 дол. США.

Відповідно до свідоцтва про право власності, серії та номер НОМЕР_1 , виданого 25.05.2013, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

05.07.2018 рішенням Київського районного суду м. Одеси задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ сумісно набутого майна за період шлюбу. Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 1; нежитлове приміщення №30К, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37272789; автомобіль марки «Меrcedes-Вenz Vito 112 CDI», д/н НОМЕР_2 , 2002 року випуску; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 1; Ѕ частку нежитлового приміщення №30К , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37272789; Ѕ частку автомобіля марки «Меrcedes-Вenz Vito 112 CDI», д/н НОМЕР_2 , 2002 року випуску: залишено за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 1; Ѕ частку нежитлового приміщення №30К , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37272789; Ѕ частку автомобіля марки «Меrcedes-Вenz Vito 112 CDI», д/н НОМЕР_2 , 2002 року випуску.

Вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 травня 2018 року у справі N 314/3916/15-ц, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тому, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними способами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Матеріали справи не містять допустимих доказів того, що отримані позивачем за розпискою від 26.07.2011 кошти у розмірі 65 000 дол. США від його брата ОСОБА_3 були використані саме для придбання житла для сім`ї. Крім того, на час поділу у судовому порядку майна подружжя, позивачем не надавалися будь-які розписки про отримання від ОСОБА_3 грошей у борг, а також враховуючи, що відповідач під час перебування у шлюбі з відповідачем свою згоду на укладення договору позики ОСОБА_1 не надавала, і розписка не містить підпису ОСОБА_2 , апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача коштів за розпискою від 26.07.2011.

Доводи апелянта про безпідставність неврахування судом викладених в судовому рішенні про поділ майна подружжя пояснень ОСОБА_3 апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки у вказаному судовому рішенні встановлено факт відсутності письмової розписки. Разом з тим з пояснень брата позивача вбачається, що ним періодично здійснювалися перекази на ім`я позивача від брата, проте, позивачем у даній справі не доведено, що вказані перекази здійснені за борговою розпискою, за умовами якої позивачем отримано борг однією сумою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції N 2) [ВП], § 41).

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 02.02.2022.

Головуючий:

Судді: