П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Справа № 755/14886/17

Провадження: № 22-ц/824/874/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Андрієнко А.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Стеценка Максима Владленовича в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 22 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 032/29-328К, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 37 908 доларів США зі сплатою 12% річних до 21 серпня 2014 року. Кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель RAV4, 2007 року випуску, згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу №7145 від 07.08.2007 року, укладеним з ТОВ «Автосаміт ЛТД». У порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 17.02.2017 року у неї утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 28727,72 доларів США; за відсотками - 31105,04 доларів США; по пені за несвоєчасне повернення кредиту - 9789,77 доларів США; по пені за несвоєчасне повернення відсотків - 9869,10 доларів США.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за відсотками по договору кредиту № 032/29-328К від 22.08.2007 року у розмірі 9 975 доларів США 76 центів та судовий збір в сумі 3822,46 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року заяву АТ «Альфа-Банк» задоволено, замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «Укрсоцбанк на АТ «Альфа-Банк» у виконавчому листі № 755/14886/17, виданому 30.05.2018 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Окрім того, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 поновленострок для подання заяви про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», відмовлено.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 9 500 грн, а всього 9 954 грн.

Не погодившись із таким рішенням, Стеценко М.В. в інтересах АТ «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно поновив відповідачці строк на подачу заяви про переогляд заочного рішення, оскільки причини такого строку були неповажними. Вказав, що ухвалюючи заочне рішення, суд встановив факт повідомлення відповідачки про розгляд справи, однак остання не приймала участі в розгляді справи з власного недбальства. Крім того зазначив, що відповідачка повинна була б знати про існування рішення суду через те, що станом на час звернення щодо неї було відкрито виконавче провадження, в межах якого були проведені виконавчі дії, в результаті яких на електронних торгах було реалізовано предмет застави. Відповідачці було відомо про реалізацію її майна та звернення стягнення на її доходи. Посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 24 лютого 2017 року у справі №5-45кз17, згідно якої відповідач не позбавлений можливості реалізувати своє право на доступ до судових рішень через Єдиний державний реєстр судових рішень шляхом пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень з дотриманням строків, встановлених законом для подання до суду заяви про перегляд заочного рішення суду. Також зазначив, що судом першої інстанції при ухваленні нового судового рішення у даній справі не враховано положення договору та не враховано наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором. Також суд, ухвалюючи рішення, використав правову позицію Верховного Суду, яка не існувала на момент виникнення спірних правовідносин. Стверджував, що стягнута з позивача сума витрат на професійну правничу допомогу є очевидно завищеною та не відповідає дійсному обсягу виконаних представником відповідача робіт, наданих послуг та затраченого часу на виконання відповідних робіт.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кишеня В.С. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що відповідачка не була повідомлена про розгляд справи судом, повісток про виклик до суду та копію заочного рішення суду не отримувала. Лише в травні 2021 року у Єдиному реєстрі боржників ОСОБА_1 випадково виявила запис щодо наявності виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом міста Києва. 22 червня 2021 року він, Кишеня В.С. , ознайомився з матеріалами цивільної справи та із заочним рішенням суду. З приводу звернення стягнення на майно ОСОБА_1 зазначив, що остання була переконана в тому, що таке стягнення було накладено в рамках виконавчого провадження по іншій справі. Стверджував, що ОСОБА_1 не могла здогадуватися про можливість існування двох рішень суду, на основі яких відкриті виконавчі провадження щодо стягнення єдиної заборгованості. Також вказував, що скаржник вводить суд в оману щодо пропуску відповідачкою строків на подання заяви про перегляд заочного рішення. Зазначив, що представник позивача посилається на положення договору, які нібито вказують, що сторони погодили, що нарахування кредитором процентів на користування кредитом здійснюється по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. Проте такі твердження не можуть визнаватися судом, оскільки не базуються на фактичних обставинах справи та умовах договору кредиту. Також відмітив, що судова практика не є самостійним джерелом права, а представляє собою вид тлумачення, яке, в свою чергу, залежить від норми права. Підставою відмови у позовних вимогах позивача стало не застосування певної правової позиції Верховного Суду, а застосування матеріальних норм права, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а тому посилання скаржника на нечинність судової практики не може братися до уваги при прийнятті остаточного рішення у справі. Також стверджував, що скаржником було пропущено строки позовної давності за вимогою про стягнення процентів за користування кредитом. Щодо вартості послуг на правову допомогу зазначив, що вони є абсолютно співзмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом, а також відповідають середнім цінам, що склалися в регіоні на зазначені послуги. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні адвокат Кишеня В.С. інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник АТ «Альфа-банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 22.08.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 032/29-328К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 37 908 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 12 % річних з кінцевим терміном повернення грошей 21.08.2014 року (т. 1 а.с. 4-6).

Кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель RAV 4, 2007 року випуску, згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу №7145 від 07.08.2007 року, укладеним з ТОВ «Автосаміт ЛТД» (пункт 1.2 кредитного договору ( т. 1 а.с. 4, 7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.08.2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість станом на 06.08.2014 року у розмірі 56 815,58 доларів США, що еквівалентно 701 949,65 грн, з яких 28 727,72 доларів США - тіло кредиту, заборгованість по відсоткам - 21 129,52 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 4 019,71 доларів США та пеняза несвоєчасне повернення відсотків - 2 938, 64 доларів США (т. 1 а.с. 13-14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов`язання, реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання відповідачки, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк».

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

З аналізу вищенаведених правових норм убачається, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц провадження № 14-154 цс 18.

Як встановлено заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.08.2015року, яке між іншим залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2016 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 02 серпня 2007 року № 032/29-328К станом на 06.08.2014 року у неї утворилась заборгованість в розмірі 701 949,65грн, з яких: заборгованість за кредитом - 28 727,72 доларів США, що еквівалентно 354 927,50 грн.; заборгованість по процентам -21 129,52 доларів США, що еквівалентно 261 052,65 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 4 019,71 доларів США, що еквівалентно 49 663 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 2938,64 доларів США, що еквівалентно 36 306,50 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, право ПАТ «Укрсоцбанк» як кредитора нараховувати передбачені кредитним договором відсотки припинилось з моменту пред`явлення до позичальниці вимог щодо виконання зобов`язання за кредитним договором.

Суд першої інстанції, урахувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що ПАТ «Укрсоцбанк», пред`явивши позов до ОСОБА_1 , як позичальника, про дострокове стягнення усієї кредитної заборгованості, який було задоволено заочним заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року у справі №755/26903/14-ц, що набрало законної сили, змінив строк виконання основного зобов`язань за кредитним договором, а тому позовні вимоги, пред`явлені до відповідачки у 2017 року про стягнення відсотків, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності поновлення відповідачці строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення, колегія суддів ураховує наступне.

Глава 11 «Заочний розгляд справи» розділу ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України встановлює особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляду заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення. Так, відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення до суду, який це рішення ухвалив, на предмет наявності передбачених частиною першою статті 288 ЦПК України підстав для його скасування, і оскаржити таке рішення у загальному порядку (статті 284-288 ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (стаття 284 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду заяви про перегляд заочного рішення).

Згідно вимог статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Як слідує із змісту статті 127 ЦПК України, в ній не визначено конкретного переліку причин, що відносяться до поважних, і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

Однак суди, керуючись верховенством права, та основними засадами судочинства, повинні надати оцінку наведеним особою, яка подає заяву, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

За положеннями ЦПК України, суд повинен направити учасникам справи остаточний повний текст судового рішення, що передбачено ст. 272 ЦПК України.

Відсутність у справі даних про направлення судового рішення у поєднанні з іншими обставинами є підставою для поновлення строку на оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на захист своїх прав.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, судові повістки про розгляд справи та копію заочного рішення суду від 20 грудня 2017 року відповідачка не отримувала, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень в матеріалах справи відсутні.

Незважаючи на не вручення відповідачці судових повісток, суд першої інстанції вважав за можливе розглянути справу у відсутність відповідачки, порушуючи її законні права та інтереси, ухвалив заочне рішення у справі, яке також було не отримано відповідачкою поштовою кореспонденцією до моменту особистого звернення її представника до суду.

Представник ОСОБА_5 з матеріалами справи ознайомився лише 22.06.2021 року, а заява про перегляд заочного рішення подана через засоби поштового зв`язку на наступний день, тобто, 23.06.2021 року.

Вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до повноважень суду, який вирішує це питання у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник як такі, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку, та, оцінивши і встановивши всі обставини пропуску строку, надати мотиви свого рішення у відповідності до доводів щодо поновлення строку.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо поновлення ОСОБА_1 строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення від 20 грудня 2017 року.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що неправомірне поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення стало підставою для застосування правової позиції Верховного Суду, яка на момент вирішення спірних правовідносин не існувала, що, у свою чергу, стало підставою для відмови у позові.

Колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для застосування чи не застосування відповідних позицій Верховного Вуду та норм права є новий розгляд справи по суті після скасування заочного рішення, а не факт поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, після скасування заочного рішення від 20 грудня 2017 року при новому розгляді справи по суті суд першої інстанції обґрунтовано застосував сталу судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, оскільки це є його обов`язком, встановленим чинним процесуальним законом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення судових витрат на правову допомогу, колегія суддів ураховує наступне.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

На підтвердження понесення судових витрат на правову допомогу, відповідачкою суду надано копії договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.06.2021 року, укладеного між адвокатом Кишенею В.С. та Глузькою Н.П., ордера та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3248 (т. 1 а.с. 118, 119, 176-178).

У пунктах 1, 2 договору про надання правничої (правової) допомоги від 22.06.2021 року адвокат та клієнт погодили наступні види та вартість правничої (правової) допомоги (розмір гонорару) по справі: надання усної консультації - 1 000 грн., складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи - 1 000 грн., ознайомлення з матеріалами справи № 755/14886/17 в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва - 2 000 грн, складання заяви про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 року - 1 500 грн., представництво інтересів в судовому засіданні - 3 000 грн. за одне судове засідання.

Згідно актів прийому-передачі №№ 1-3 наданих послуг від 22.06.2021 року, адвокат Кишеня В.С. надав, а клієнт ОСОБА_1 прийняла наступні послуги: надання усної консультації вартістю 1 000 грн; складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи вартістю 1 000 грн; складання заяви про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 року у справі № 755/14886/17 вартістю 1 500 грн. (т. 1 а.с. 179-181).

Вказані послуги оплачені ОСОБА_1 , що підтверджується квитанціями до договору від 22.06.2021 року про отримання адвокатом Кишенею В.С. від ОСОБА_1 готівкових коштів без ПДВ, згідно з договором про надання правничої (правової) допомоги від 22.06.2021 року, зокрема: № 1 від 22.06.2021 року про отримання суми 1 000 грн. за надання усної консультації, № 2 від 22.06.2021 року про отримання суми 1 000 грн. за складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи, № 3 від 23.06.2021 року про отримання суми 2 000 грн. за ознайомлення з матеріалами справи в суді (а.с. 184), № 4 від 23.06.2021 року про отримання суми 1 500 грн. за складання заяви про перегляд заочного рішення, № 5 від 11.08.2021 року про отримання суми 3 000 грн. за представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні (а.с. 186), № 6 від 27.09.2021 року про отримання суми 3 000 грн. за представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні, № 7 від 26.10.2021 року про отримання суми 3 000 грн. за представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні, № 8 від 23.11.2021 року про отримання суми 3 000 грн. за представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні (т. 1 а.с. 182-188).

Заперечуючи проти заявленого відповідачкою до стягнення розміру судових витрат на правову допомогу, банк посилався на безпідставність, неспівмірність та недоведеність таких вимог.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

На переконання колегії суддів, застосування такого коефіцієнту вартості наданих адвокатом послуг (14500 грн) є невиправданим і завищеним, оскільки справа не є складною, розгляд її проводився у спрощеному позовному провадженні, а тому супровід даної справи у суді першої інстанції не може вартувати таких коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме задоволення цих вимог у розмірі 9 500 грн.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм процесуального закону щодо застосування судом норми права до спірних правовідносин, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Стеценка Максима Владленовича в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 3 000 (три тисячі) грн на відшкодування судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.М. Андрієнко

В.А. Нежура