Провадження № 22-ц/812/349/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Миколаїв

справа № 490/3732/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області

про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати

за апеляційною скаргою

Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 7 жовтня 2021 року суддею Кузьменко В.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області (далі РОВР) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Позивач, неодноразово уточнюючи та доповнюючи обставини та підстави позову, зазначав, що з 18 травня 2020 року він працював на посаді провідного юрисконсульта РОВР. 25 червня 2020 року його звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, за пунктом 3 статті 40 КЗпП. Проте будь-яких порушень трудової дисципліни він не допускав, сумлінно виконував посадові обов`язки, тоді як відповідач не забезпечив належних та безпечних умов праці, не дотримувався протиепідемічних заходів, не розглянув його заяву про звільнення за власним бажанням та створював штучні умови для його звільнення.

Посилаючись на порушення його трудових прав як при звільненні, так і після, ОСОБА_1 просив поновити його на посаді провідного юрисконсульта РОВР, стягнути недоплачену заробітну плату за 15 та 23 червня 2020 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач РОВР позов не визнав. У відзиві на позовну заяву представник зазначав, що ОСОБА_1 за період роботи неодноразово порушував Правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників РОВР та посадову інструкцію провідного юрисконсульта. Так, у строк до 15 червня 2020 року позивач не виконав наказ керівництва від 20 травня 2020 року щодо підготовки позовних матеріалів про стягнення дебіторської заборгованості, за що наказом №24-П від 22 червня 2020 року йому оголошено догану. 15 червня 2020 року він тривалий час був відсутній на робочому місці без поважних причин, за що наказом №27-П від 24 червня 2020 року оголошено догану. 23 червня 2020 року ОСОБА_1 також не був на роботі з 10:50 год. протягом робочого дня, за що наказом №28-П від 24 червня 2020 року йому оголошено догану. Наказом №29-П від 25 червня 2020 року позивачу оголошено догану за ненадання опрацьованих робочих матеріалів та звіту про виконану роботу 23 червня 2020 року. Від надання письмових пояснень та ознайомлення з наказами ОСОБА_1 відмовився. Наказом №30-П від 25 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП на підставі попередніх наказів про дисциплінарні стягнення.

Посилаючись на дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства при притягненні ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, в тому числі і при звільненні, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2021 року позов задоволено, ОСОБА_1 поновлено на посаді провідного юрисконсульта РОВР, на його користь стягнуто заробітну плату за 15 та 23 червня 2020 року у розмірі по 328,49 грн. за кожен день, а також 105 773,778 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На користь держави з РОВР стягнуто 3 178 грн. судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідач не довів систематичного порушення працівником посадових обов`язків та правил внутрішнього трудового розпорядку; при застосуванні звільнення, як дисциплінарного стягнення, роботодавець не зажадав від позивача письмових пояснень; не врахував тяжкість проступку та незначний період роботи; не встановив вину працівника. При цьому зміст рішення профспілкового органу свідчить про неприязне відношення до ОСОБА_1 . За таких обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення та наявність підстав для поновлення на роботі, стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за вимушений прогул.

В апеляційній скарзі відповідач РОВР просив рішення скасувати та відмовити у позові. Апелянт посилався на ті ж обставини, якими обґрунтовував заперечення проти вимог ОСОБА_1 ; вважав невірною оцінку судом доказів, які достеменно підтверджують підстави притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Суд не зазначив у рішенні, в чому полягає порушення порядку звільнення, тоді як всі докази дотримання такого порядку містить справа; безпідставно взяв до уваги неналежні докази, надані позивачем; не врахував, що позивач працює в іншій установі. Крім того, врахуванню підлягає і те, що судовими рішеннями позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу №24-П від 22 червня 2020 року залишено без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , окрім посилань на міжнародні акти з прав людини, конституційні принципи, загальні засади цивільного судочинства, фактичні обставини справи, процесуальні норми, рух справи в суді першої інстанції, результати розгляду інших справ та іншу інформацію; наголошував, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а поновлення відповідачу РОВР строку на апеляційне оскарження безпідставним.

Клопотання позивача про закриття апеляційного провадження розглянуто ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку зі станом здоров`я. Ухвалою суду (протокольною) поважність причин відсутності ОСОБА_1 в суді визнана недоведеною. Справу розглянуто у відсутності позивача за участю представника відповідача адвоката Жеребцова В.С. та особи, яка уповноважена діяти від імені юридичної особи за статутом (самопредставництво) ОСОБА_2 .

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає лише частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.

Правила статті 139 КЗпП покладають на працівника обов`язок працювати чесно та сумлінно, своєчасно та точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової та технологічної дисципліни.

Відповідно до статті 147 КЗпП порушення працівником трудової дисципліни, в тому числі невиконання чи неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків є підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. За дисциплінарний проступок до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

За пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний власником підприємства (установи, організації) або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до цього працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Статтями 148, 149 КЗпП встановлено строки, умови та порядок застосування дисциплінарних стягнень, в тому числі і такого стягнення, як звільнення з роботи.

Правилами частини 2 статті 149 КЗпП передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

За змістом зазначених норм працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

При звільненні за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудових функцій працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинне бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього вже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 9901/743/18 (провадження № 11-914заі19).

Сукупний аналіз змісту норм КЗпП та правові позиції вищих судових органів дають підстави для висновку, що звільнення з роботи за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП є дисциплінарним стягненням за конкретний дисциплінарний проступок, вчинений працівником після застосування до нього (одного чи більше) заходів дисциплінарного стягнення. При цьому необхідно дотримуватись наступної послідовності у часі: вчинення проступку накладення дисциплінарного стягнення за перший проступок вчинення після цього повторного проступку накладення стягнення за повторний проступок (звільнення).

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зміст цієї норми в сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП дає підстави для висновку про те, що працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді провідного юрисконсульта РОВР з 19 травня 2020 року (а.с.106).

Наказом № 24-П від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану за невиконання у визначений строк завдання керівництва по підготовці матеріалів, в тому числі позовних заяв, та подання їх до суду (а.с.116 том 2).

Наказом № 27-П від 24 червня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці у певні часи 15 червня 2020 року та оголошено догану (а.с.118 том 2).

Наказом № 28-П від 24 червня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці з 10:50 год. до 17:00 год. 23 червня 2020 року, за що оголошено догану (а.с.121 том 2).

Наказом №29-П від 25 червня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за невиконання посадових обов`язків, тобто ненадання матеріалів та документів на погодження та підписання керівництву за листуванням з юридичними особами та ненадання 23 червня 2020 року звіту про виконану роботу (а.с.123 том 2).

Рішенням профспілкового комітету РОВР від 25 червня 2020 року надано згоду на звільнення ОСОБА_1 (а.с.127 том 2).

Наказом №30-П від 25 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юрисконсульта з 25 червня 2020 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП з посиланням на попередні накази № 24-П від 22 червня 2020 року, №27-П, 28-П від 24 червня 2020 року та 29-П від 25 червня 2020 року (а.с.163 том 3).

Зміст наказу №30-П свідчить про те, що підставою звільнення ОСОБА_1 з роботи став не факт конкретного дисциплінарного проступку, вчиненого ним після застосування попередніх стягнень, а сукупність тих порушень, які зазначені в наказах №№ 24-П, 27-П, 28-П, 29-П.

За таких обставин звільнення втратило ознаки дисциплінарного стягнення за конкретний проступок, як того вимагає стаття 147 КЗпП, та набуло характер додаткового та повторного покарання за раніше вчинені працівником дії.

За вчиненні проступки (15 та 23 червня 2020 року), навіть якщо вони і були порушенням трудової дисципліни, до позивача застосовано два види відповідальності оголошено догану ( накази №24-П,27-П,28-П, 29-П) та звільнено з роботи (наказ №30-П), що є порушенням основоположного конституційного принципу.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і це правило стосується всіх галузей права, в тому числі і трудового.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з роботи наказом №30-П від 25 червня 2020 року здійснено без законних підстав (вчинення дисциплінарного проступку після притягнення до відповідальності), що відповідно до вимог статті 235 КЗпП є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки суд першої інстанції, хоча і дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 , але підставами цього висновку зазначив недоведеність систематичності порушень; неузгодженість деяких фактів, викладених в наказах; недостатнє обґрунтування видів стягнення; та чітко не зазначив у мотивувальній частині рішення, в чому полягає порушення порядку звільнення, судове рішення підлягає зміні в частині підстав задоволення позову.

Такою підставою, як зазначено вище, є звільнення без достатньої підстави.

Посилання апелянта на докази дійсного порушення ОСОБА_1 трудових обов`язків та правил внутрішнього трудового розпорядку за фактами, що викладені в наказах, не можуть вплинути на рішення по суті спору. Висновки апеляційного суду про звільнення позивача не за вчинення дисциплінарного проступку, як то вимагає закон, а за систему попередніх порушень, ґрунтуються на доказах, наданих відповідачем, та не залежать від правомірності притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності попередніми наказами.

З цих же підстав не впливають на ці висновки і судові рішення в іншій цивільній справі щодо оцінки законності наказу №24-П від 22 червня 2020 року, на що посилається апелянт, а також пояснення свідка ОСОБА_3 , як керівника установи на час звільнення.

Доводів, які би стосувались висновків суду щодо розрахунків невиплаченої зарплати (15 та 23 червня 2020 року) або середнього заробітку, апеляційна скарга не містить.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували вищевикладені висновки суду чи доводили б порушення ним норм трудового та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення в повному обсязі та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині підстав задоволення позову, судові витрати відповідача перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2021 року змінити в частині підстав задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі в редакції мотивувальної частини постанови апеляційного суду.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 10 лютого 2022 року