Дата документу 02.02.2022 Справа № 310/9445/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/9445/20 Головуючий у 1 інстанції Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/807/67/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі продажу нежитлової будівлі,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Позика», ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.

В обґрунтування позову зазначено, що їй належить на праві власності нежитлова будівля, розташована за адресою АДРЕСА_1 .

23 грудня 2020 року з інформаційної довідки № 238495966 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 28 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва було посвідчено договір купівлі-продажу вказаної нежитлової будівлі, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Позика» і ОСОБА_2 та здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39041113 від 28 грудня 2017 року.

Вона, як власник нерухомого майна, жодних договорів не укладала та не підписувала, про особу, яка стала власником майна, їй нічого не відомо, вони ніколи не зустрічалися та ні про що не домовлялися. Документів відносно нерухомого майна вона нікому не передавала, ніяких дій в присутності нотаріуса не вчиняла, будівлю на продаж не виставляла, доручень стосовно розпорядження майном нікому не надавала, у вказаний в договорі час в м. Києві не перебувала.

Договір був чинений від імені ТОВ «ФК «Позика», якому майно належало на підставі заочного рішення Бердянського міськрайонного суду від 05 жовтня 2017 року по справі № 310/4445/17 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, заочне рішення суду було скасовано, рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінасова компанія «Позика» відмовлено у повному обсязі, вказане рішення залишено в силі постановою Запорізького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року.

Таким чином, жодних правових підстав для продажу належного їй майна відповідач ТОВ «ФК «Позика» не мав.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі продажу нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «ФК «Позика» та ОСОБА_2 на підставі невідповідності його вимогам ст. 203 ЦК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Позика» і ОСОБА_2 , посвідчений 28 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дарією Володимирівною, реєстраційний № 1595.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Фінансова компанія «Позика» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка довела свої вимоги належними доказами, її позовні вимоги відповідають нормам закону, а порушення її прав, як власниці майна, підтверджено в судовому засіданні.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено та оцінено обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради 07 серпня 2008 року, ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлова будівля, розташована по АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, реєстраційний номер 12932982, номер запису 168.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 28 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., ТОВ «Фінансова компанія «Позика» продала належне ОСОБА_1 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

При цьому, в тексті договору зазначено, що нежитлове приміщення належить на праві власності ОСОБА_1 , а право на продаж належить Іпотекодержателю на підставі іпотечного договору від 13 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Дмитренко М.Р., рішення Бердянського міськрайонного суду від 05 жовтня 2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки; договору про відступлення прав вимоги № 1 за договором іпотеки до договору факторингу № 48 від 28 листопада 2016 року, договору про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого 20 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Позика» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року вказане рішення залишено без розгляду.

У зв`язку із вищевикладеним позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу належного їй на праві власності нерухомого майна, укладеного 28 грудня 2017 року між ТОВ «ФК «Позика» і ОСОБА_2 .

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.215 ЦК України, у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що договір купівлі-продажу нерухомого відповідає формальним вимогам законодавства про правочини, але, водночас, порушує право власності позивача, оскільки відчуження нежитлового приміщення було здійснено без відповідних правових підстав. Факт того, що на момент посвідчення правочину нотаріусом заочне рішення суду набрало законної сили, не має юридичного значення, оскільки в подальшому зазначене судове рішення скасовано, а, отже, не породжує жодних правових наслідків з дня його ухвалення.

Суд першої інстанції правильно визначився із тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу необхідно визнати недійсним, ґрунтуючись на рішенні Бердянського міськрайонного суду від 27 вересня 2019 року, відповідно до якого правові підстави у ТОВ «ФК «Позика» для відчуження майна ОСОБА_1 припинили своє існування.

Позивач у порядку ст.215 ЦК України набула право на оспорення даного правочину, навіть якщо вона не була стороною вказаного правочину.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи доведеність порушення права позивача належними та достовірними доказами, колегія суддів дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Твердження в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при відкритті провадження є безпідставними, оскільки на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє зазначене твердження скаржника.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються з матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: