Єдиний унікальний номер 341/25/22
Номер провадження 2/341/151/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 лютого 2022 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

встановив:

05 січня 2022 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням зміненої позовної заяви, позивачка зазначила, що 05 лютого 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 3-029. 01 грудня 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» укладено договір добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 (далі Договір страхування), відповідно до якого останнє бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами Договору страхування, виплатити ПАТ «Державний ощадний банк України» страхове відшкодування. Відповідач не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього станом на 27 листопада 2018 року виникла заборгованість у розмірі 24652,92 грн. Таким чином, настав страховий випадок.

ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило страхове відшкодування за зобов`язанням відповідача.

20 травня 2021 року між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії). З метою досудового врегулювання спору 10 червня 2021 року позивачка надіслала відповідачу претензію (повідомлення) № 10008.01.19-1.

Позивачка вважає, що на підставі статті 993 ЦК України та статті 27 закону України «Про страхування» до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» перейшло право вимоги до відповідача на виплачену суму.

З огляду на викладене, позивачка просить суд стягнути з відповідача в порядку регресу кошти у розмірі 24652,92 грн та судові витрати, які складаються з: витрат з оплати судового збору у розмірі 908,0 грн та витрат з надання правової допомоги у розмірі 10920,0 грн.

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 08 лютого 2022 року.

У судове засідання 08 лютого 2022 року сторони ни з`явились.

Позивачка 01 лютого 2022 року подала до суду заяву, в якій просить позовні вимоги задоволити, справу розглядати без участі позивачки, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а. с. 57).

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 25 січня 2022 року.

08 лютого 2022 року відповідач надіслав до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати без участі відповідача, позовні вимоги визнає частково в частині стягнення коштів. Заперечує щодо стягнення з нього судових витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі, оскільки такі є необгрунтовано високими. Відзив подавати не буде (а. с. 59 - 60).

Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки позивачка та відповідач повідомлені належним чином про судове засідання, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на викладені обставини та строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення рішення без участі сторін на підставі наявних матеріалів.

Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року постановлено здійснити розгляд справи у заочному порядку.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, надавши їм правову оцінку, суд установив наступні фактичні обставини у межах спірних правовідносин.

05 лютого 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючої ТВБВ № 10008/029 філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» Яськів О. Я. та ОСОБА_2 укладено договір про споживчий кредит № 3-029 (для придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів), згідно з яким сторони узгодили умови договору шляхом його підписання (а.с. 7-11).

Відповідно до змісту договору № 3-029 між сторонами укладено договір про споживчий кредит (для придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів), за змістом якого відповідачу надано кредит в розмірі 30000,0 грн на строк 36 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 05 лютого 2021 року зі сплатою 17,99 % річних (п.п. 2.2, 2.4.1) (а. с. 7 - 11).

Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_2 станом на 28 січня 2019 року заборгованість за тілом кредиту становить 23309,70 грн за процентами 1348,92 грн (а.с. 12 - 16).

Виписки по рахунку відповідача свідчать про те, що позичальник належним чином не виконував умови договору щодо сплати платежів у розмірі та порядку, передбаченому вищевказаним договором.

01 грудня 2018 року між ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» в особі генерального директора Ким Г. Г. та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі заступника голови правління Тютюна А. О. укладено договір добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286, згідно з яким сторони узгодили умови договору шляхом його підписання (а. с. 17 - 21).

Відповідно до змісту договору № 18.215040.1601-0286 між сторонами укладено договір добровільного страхування кредитів, за змістом якого страхувальник (в особі Установ Страхувальника) зобов`язується сплачувати страхові платежі, а страховик приймає на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами цього договору, виплатити страхувальнику (в особі установ страхувальника) страхове відшкодування на умовах цього договору (п.п. 2.2 договору).

Згідно з п. 4.1. договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601 - 0286 страховим випадком за цим договором є факт первинного (першого у часі, за винятком випадку, передбаченого абз. 3 цього пункту) виникнення збитків у страхувальника (в особі установ страхувальника) внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальником понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь - яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 9 цього договору.

Страховий випадок за цим договором настає на 61 день після дати, встановленої кредитним договором як дата повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом (абз. 1 п. 4.1).

18 лютого 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» повідомив ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ» про настання страхового випадку, що підтверджується заявою про настання страхового випадку № 108.11-06/33, яку ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ» отримало 25 лютого 2019 року (а. с. 22).

Згідно зі змістом заяви про настання страхового випадку від 18 лютого 2019 року страховий випадок настав відповідно до договору добровільного страхування кредитів від 05 лютого 2018 року № 3-029, а саме: факт виникнення збитків у страхувальника (в особі установ страхувальника) внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальником понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь - яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 9 цього договору. Позичальником є ОСОБА_2 , дата виникнення заборгованості за договором 27 листопада 2018 року; дата настання страхового випадку 26 січня 2019 року; страхова сума на дату настання страхового випадку 25056,96 грн; заборгованість позичальника на дату настання страхового випадку та проценти за користування кредитом: 24652,92 грн, в тому числі: за кредитом 23309,7 грн; за відсотками за користування кредитом 1343,22 грн (а. с. 22).

Відповідно до страхового акта від 24 червня 2019 року № ІвФ10008.01.19-1 ТзДВ «Страхова компанія» «Ю.Ес.Ай.» визнало страховим випадком факт заборгованості за кредитним договором позичальника ОСОБА_2 на загальну суму страхового відшкодування 24652,92 грн, яка складається із заборгованість за тілом кредиту в розмірі 23309,70 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 1343,22 грн та виплатило ПАТ «Державний ощадний банк України» суму страхового відшкодування в розмірі 24652,92 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 26 червня 2019 року № 17527 (а. с. 22 та а. с. 23 зворотна сторона).

20 травня 2021 року між ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір № 01 - 05 про відступлення права вимоги (цесії), згідно з яким сторони узгодили умови договору шляхом його підписання (а. с. 24 - 26).

Згідно зі змістом договору № 01 - 05 про відступлення права вимоги (цесії) ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» відступає новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (п. 2.1 договору) (а. с. 24 - 26).

Відповідно до додатку № 1 до договору 20 травня 2021 року № 01 - 05 про відступлення права вимоги (цесії) право вимоги за кредитним договором/страховим актом від 24 червня 2019 року № ІвФ10008.01.19-1 перейшло до ФОП ОСОБА_1 (а. с. 27 - 33).

Згідно з додатковою угодою № 1 від 20 травня 2021 року до договору № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) сторони підписали додаткову угоду про те, що домовились правильним вважати в реєстрі прав вимог «Додаток № 1 до договору № 01 - 05 про відступлення права вимоги (цесії) від 21 травня 2021 року» з дати підписання договору (а. с. 34).

Представник позивача ОСОБА_3 10 червня 2021 року на адресу відповідача ОСОБА_2 надіслав претензію (повідомлення) № 10008.01.19-1, відповідно до якої відповідача повідомлено про зміну кредитора та пропозицію сплатити заборгованість в розмірі 24652,92 грн у добровільному порядку (а. с. 36).

Докази виконання відповідачем претензії відсутні.

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами до ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 1 Закону України "Про страхування" від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до п. 16 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування" від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) видами добровільного страхування можуть бути, зокрема, страхування кредитів (у тому числі відповідальності позичальника за непогашення кредиту).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічні приписи передбачені ст. 993 ЦК України.

Спірні правовідносини, регулюються положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування» і ст. 993 ЦК України.

Вищевказані норми законодавчо закріплюють перехід до страховика, який виплатив страхове відшкодування, права вимоги страхувальника, яке він має до особи, відповідальної за збитки.

Таким чином, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування ТзДВ «Ю.Ес.Ай.» у межах фактичних витрат, які були виплачені страхувальнику ПАТ «Державний ощадний банк України» за страховий випадок пов`язаний з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Під час переходу права вимоги нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникло, а відбулася заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Суд зазначає, що позивачка помилково ототожнила поняття «суброгація» і «регрес», внаслідок чого просить в позовній заяві стягнути відшкодування в порядку регресу, хоча зазначає норми законодавста, які регулюють відносини суброгації.

У постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 Верховний Суд зазначив наступне.

Під час розгляду справи не потрібно ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") з правовідносинами суброгації, які регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування".

Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.

Водночас регресом (з лат. "regressus" - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту ст. 559 та ст. 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (див. пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 910/2603/17).

Відповідно до положень ст. ст. 512, 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, позивачка довела, що на підставі договору від 20 травня 2021 року № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) до неї як до нового кредитора у відношенні суброгації перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 24652,92 грн.

На підставі наведених положень, суд зазначає, що відступлення права грошової вимоги до позивачки відбулося відповідно до норм ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" та є відносинами суброгації.

Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що всі обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів підлягають задоволенню як такі, що виникли за договором відступлення права вимоги в порядку суброгації.

При цьому суд враховує визнання позову відповідачем у цій частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат з надання професійної правничої допомоги, то суд виходить з такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19).

Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 20 тварня 2021 року, який укладений між позивачкою та адвокатом Бартосевичем Б. В., квитанцією від 24 січня 2022 року № 0.0..1 про оплату 10920,0 грн за надання професійної правничої допомоги, актом розрахунком від 19 січня 2022 року № 50/01-Б (а. с. 53-56).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає, що заявлена позивачкою сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10920,0 грн є неспівмірною, зокрема, зі складністю справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом, сумою спору, яка стягується.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,0 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідач позов в частині стягнення коштів визнав повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд, з дотриманням положень ч. 6 ст. 259, ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання. На виконання вимог ч. 4 статті 268 УПК України підписав судове рішення без його проголошення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268, 272-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 кошти у розмірі 24652 (двадцять чотири тисячі шістсот п`ятдесят дві) гривні 92 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок судових витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок судового збору.

У іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09 лютого 2021 року.

Учасники справи:

Позивачка: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Микола МЕРГЕЛЬ