Справа № 133/968/21
Провадження № 22-ц/801/55/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 рокуСправа № 133/968/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: Глуховецька селищна об`єднана територіальна громада,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 поданою на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року, постановлене місцевим судом під головуванням судді Пєтухової Н.О., дата виготовлення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько - ОСОБА_3 . У встановлений законом строк вони прийняли спадщину, звернувшись із заявою про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори. Померлому батькові, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, належав житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

12 листопада 2020 року державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Сизонюк Т.В. позивачам було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок по Ѕ частці за кожним.

Вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0708 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та на земельній ділянці площею - 0,1000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Після оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, позивачі вирішили продати та оформити на покупця належним чином договір купівлі-продажу. Однак виявилось, що земельна ділянка біля будинку оформлена на ОСОБА_4 .

Вказані земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_4 на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Бродецької селищної ради від 26 листопада 2009 року.

Будинок належав на праві власності померлому батькові з 1990 року і земельна ділянка біля будинку, як вказують позивачі, повинна була б бути передана йому у власність. Оскільки, померлий батько був власником житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, то на даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку після оформлення спадкових прав. А тому вважають, що будучи власниками будинку, вони набули права власності на земельні ділянки, на яких він розташований.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду із зазначеним позовом в якому просили визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах (по Ѕ частині) право власності на: земельну ділянку площею 0,0708 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:002:0254, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0255, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки залишено без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області мотивоване тим, що оскільки померлому ОСОБА_3 не належали земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_2 , площею 0,0708 з кадастровим номером :01:002:0254, та площею 0,1000 з кадастровим номером :01:002:0255, то вони не увійшли до складу спадщини, та не можуть переходити у власність позивачам. Натомість, власником таких земельних ділянок була ОСОБА_4 - баба позивачів, мати померлого ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника, судом попередньої інстанції не враховано загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Водночас, посилається на ті ж самі обставини, що викладені позивачем у позовній заяві.

Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише одним із позивачів, а саме ОСОБА_1 , а тому суд апеляційної інстанції з урахуванням ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зокрема, лише щодо останньої.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Бродецької селищної ради Козятинського району Вінницької області від 27 вересня 2018 року Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 листопада 2020 року, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Сизонюк Т.В., спадкоємцем майна ОСОБА_3 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка. Спадщина, на яку їй видано свідоцтво, складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , що належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори 14 лютого 1990 року за реєстром №2-407, зареєстрованого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 16 лютого 1990 року за реєстровим №94. (а.с.7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 листопада 2020 року, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Сизонюк Т.В., спадкоємцем майна ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочка. Спадщина, на яку їй видано свідоцтво, складається з Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , що належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори 14 лютого 1990 року за реєстром №2-407, зареєстрованого Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 16 лютого 1990 року за реєстровим №94 (а.с. 9).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232298990 від 12 листопада 2020 року та №232299909 від 12 листопада 2020 року вбачається, що власниками житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у розмірі Ѕ частка (а.с.8, 10).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 (а.с. 11-15).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №975620, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована - АДРЕСА_2 , на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Бродецької селищної ради від 26 листопада 2009 року (а.с. 16).

Також ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована - АДРЕСА_2 , на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Бродецької селищної ради від 26 листопада 2009 року , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №975619 (а.с. 17).

Згідно витягу із технічної документації від 23 березня 2021 року про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0255, розташованої: АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1000 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки - 3046 грн. (а.с. 18).

Відповідно до витягу із технічної документації від 23 березня 2021 року про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0254, розташованої: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, площею 708 кв.м., нормативна грошова оцінка земельної ділянки - 39 870 грн. (а.с. 19).

Відповідно до витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації ОСОБА_1 , остання зареєстрована у с. Вовчинець, Козятинського району, станом на 10 лютого 2017 року - дату формування витягу (а.с.21).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 14 січня 2021 року, ОСОБА_2 зареєстрована у м. Біла Церква з 11 грудня 2019 року (а.с. 24).

Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року із Козятинської державної нотаріальної контори витребувана Спадкова справа №56/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . У Спадковій справі містяться заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 01 березня 2019 року, згідно яких вказано, що спадкоємцями майна померлого ОСОБА_3 за законом є: дочки - ОСОБА_1 , яка зареєстрована у АДРЕСА_3 ; ОСОБА_6 , яка зареєстрована у АДРЕСА_3 , дружина померлого - ОСОБА_7 , яка зареєстрована АДРЕСА_3 ; мати померлого - ОСОБА_4 , яка зареєстрована у АДРЕСА_2 (а.с.56-57).

Згідно заяви ОСОБА_7 від 27 лютого 2019 року, вона відмовилася від прийняття спадщини (а.с.57).

Із заяви ОСОБА_4 від 01 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 відмовилася від належної їй частки у спадковому майні ОСОБА_3 (а.с. 58).

Відповідно до заяви від 07 серпня 2019 року, ОСОБА_2 прийняла спадщину ОСОБА_3 , яка складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності САТ «Вовчинець», с. Вовчинеь, Козятинського району, Вінницької області, розміром 2,94 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.58).

Із заяви від 07 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 прийняла спадщину ОСОБА_3 , яка складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності САТ «Вовчинець», с. Вовчинеь, Козятинського району, Вінницької області, розміром 2,94 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.59).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 07 серпня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали свідоцтво на спадщину, яка складається з права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом серії РН №976304, виданого Козятинською райдержадміністрацією 20 травня 2002 року громадянину України, члену САТ «Вовчинець», с. Вовчинець, Козятинського району Вінницької області. Свідоцтво про право на спадщину видано на Ѕ частку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 59-60).

У заявах від 12 листопада 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказали, що крім них спадкоємцями майна ОСОБА_3 , яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , є дружина померлого - ОСОБА_7 та мати померлого - ОСОБА_4 (а.с.60-61).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12 листопада 2020 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали свідоцтва на спадщину, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право на спадщину видано на Ѕ частку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 61-62).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане Козятинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрально-Західного МРУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Серії НОМЕР_2 (а.с.81).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №65660280 від 20 липня 2021 року сформованої приватним нотаріусом Свідерською О.В., інформація щодо видачі свідоцтва про право на спадщину майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 - відсутня (а.с.82).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 лютого 1990 року, ОСОБА_3 , який проживає у смт. Бродецьке, Козятинського району, Вінницької області, успадкував майно ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , яке складається з цілого житлового будинку з прибудовою, розташованого в АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право приватної власності, виданого Бродецькою радою від 21 грудня 1989 року (а.с.99)

ОСОБА_3 отримав у спадок ціле домоволодіння у АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадкування, виданого Козятинським Виконкомом від 14 лютого 1990 року, реєстр 2-407, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом від 16 лютого 1990 року (а.с.100).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19)

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція сформульована у висновках Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Відповідно до положень Книги 3 Право власності та інші речові права ЦК України встановлено наступне.

Згідно ст. 377 ЦК України (в редакції на час подання позову), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Вказана норма також узгоджена зі ст. 120, 141 ЗК України (в редакції на час подання позову), які визначають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Отже, однією з важливих обставин, згідно змісту вказаної статті, яку необхідно з`ясувати, є обсяг прав на земельну ділянку, що мав попередній землевласник.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

У справі, що переглядається, батько позивачів ОСОБА_3 , успадкував майно свого батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , а тому до спірних правовідносин у питанні визначення набуття права користування спірною земельною ділянкою підлягає застосуванню положення ЗК УРСР 1970 року в редакції зі змінами від 25 жовтня 1988 року.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що спірні земельні ділянки знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Статтями 90,101 ЗК Української РСР (в редакції станом на 25 жовтня 1988 року) передбачалося, що разом із правом власності на жилий будинок до громадянина переходило право користування земельною ділянкою, якщо будинок був розташований на землях міст або селищ міського типу. В решті випадків питання про надання і розмір земельної ділянки, на якій знаходилися будівлі та споруди, право власності на які перейшло від колишнього їх власника і землекористувача до іншого громадянина, вирішували уповноважені на це органи.

Таким чином, ОСОБА_3 набувши право власності на цілий житловий будинок з прибудовою, розташований в АДРЕСА_1 , після смерті свого батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , в силу ст. 90 ЗК Української РСР (в редакції станом на 25 жовтня 1988 року) отримав право користування спірними земельними ділянками.

При цьому, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

В свою чергу, Рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, а саме в п. 5.5 держава врегулювала питання постійного землекористування шляхом передачі земельних ділянок у приватну власність громадян. В приватну власність громадян було передано земельні ділянки, які використовувалися ними для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва.

Таким чином, землекористувачі земельних ділянок, правомірно наданих їм у користування, в даному випадку отриманих у відповідності до чинного законодавства в порядку спадкування, мали право на передачу їх у власність.

При цьому, набуття громадянином права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, в загальному порядку, визначеному статтею 118 Кодексу, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права. Приписи пункту 6 Перехідних положень Кодексу є нормами процесуального права і тому не повинні обмежувати норми матеріального права щодо права власності на землю та його набуття громадянами. Строк на переоформлення права користування земельної ділянки на право власності чи на право довгострокової оренди положеннями діючого законодавства не встановлений, що, в тому числі, встановлено вищезазначеним рішенням Конституційного суду України.

Отже, земельні ділянки, за адресою АДРЕСА_1 , знаходились в користуванні попереднього власника цілого житлового будинку з прибудовами, розташованого за вказаною адресою - ОСОБА_3 , відповідно до чинного на відповідний період законодавства. Зі зміною законодавства правовий статус земельної ділянки було змінено, що передбачає, однак не зобов`язує на проведення відповідної процедури переоформлення земельної ділянки.

За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 , за життя, мав законне право на приватизацію спірних земельних ділянок, та станом на момент отримання ОСОБА_4 у власність земельних ділянок в 2009 році в порядку приватизації, його не втратив, останньою, за життя, було порушено право ОСОБА_3 та в подальшому позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як спадкоємців після його смерті, на переоформлення вказаних земельних ділянок, які перебували у його користуванні.

Відтак, вказане право підлягає захисту в судовому порядку, зокрема щодо позовних вимог апелянта ОСОБА_1 .

З огляду на обставини справи, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України), колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , також підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Глуховецької селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на земельні ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках (по Ѕ частині) право власності на:

-земельну ділянку площею 0,0708 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:002:0254, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:002:0255, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови, на підставі п. 6 ст. 259 ЦПК України складений 08 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета