Справа № 740/6715/21
Провадження № 2/740/273/22
РІШЕННЯ

іменем України

04 лютого 2022 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

судді Олійника В.П., за участі секретаря судового засідання Носилевської О.В.,

представника позивача-адвоката Вереши Р.В.,

представника відповідача-адвоката Середи Д.А.,

третьої особи- ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Ніжинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,- ОСОБА_1 ,

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до КНП "Ніжинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" Ніжинської міської ради Чернігівської області (далі-КНП) про визнання протиправним та скасування наказу директора даного КНП №185-к/тр «Про звільнення ОСОБА_2 » від 21 жовтня 2021 року, поновлення її на посаді лікаря-терапевта та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2021 року по день поновлення на роботі. Позов обгрунтований тим, що позивача звільнено з 22 листопада 2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, витяг з якого отриманий нею 05 листопада 2021 року поштовим відправленням. Із спірним наказом особисто не ознайомлена. Звільнення є незаконним, оскільки на її звернення 21 жовтня 2021 року до директора КНП ОСОБА_1 щодо надання 22 днів щорічної відпустки та 10 днів додаткової відпустки з 22 жовтня 2021 року, директор відрегувала дуже обурливо, відмовилась надавати відпустку та почала тиснути на неї з метою написання заяви на звільнення. Під тиском директора ОСОБА_1 вона написала заяву на звільнення. Пізніше позивачу стало відомо, що директором ОСОБА_1 видано та підписано наказ про надання їй відпустки з 22 жовтня 2021 року. Не бажаючи неправомірного використання заяви на звільнення позивач 27 жовтня 2021 року звернулась до КНП із заявою про недійсність поданої заяви на звільнення за згодою сторін через не бажання звільнення із займаної посади, на що КНП відмовлено в анулюванні домовленості про звільнення, про що її повідомлено листом від 27 жовтня 2021 року. Волевиявлення на звільнення з підстави п.1 ст.36 КЗпП України у неї відсутнє. Спірний наказ також містить суттєві недоліки-без зазначення дати її подання, без встановленої дати звільнення. Період між датою написання заяви про звільнення та датою видання наказу про звільнення складає один місяць, що свідчить про недобросовісне використання КНП цієї заяви. Звільнення відбулося саме з ініціативи власника, а не з підстав, зазначених у наказі про звільнення. Вказані дії КНП є протиправними, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просить позов задовольнити.

Згідно ст.ст.19, 274 ЦПК України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У відзиві на позов від 24 грудня 2021 року КНП зазначено про безпідставність заявлених вимог ОСОБА_2 , якою 21 жовтня 2021 року написані заяви про надання відпустки та звільнення з конкретної дати-з 22 листопада 2021 року, при цьому 20 листопада 2021 року у приміщенні КНП між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стався конфлікт внаслідок розпиття спиртних напоїв за участі лікаря ОСОБА_4 у робочий час, що свідчить про можливе порушення ОСОБА_2 етичного кодексу лікаря, також ОСОБА_3 були подані скарги, внаслідок чого КНП було підготовлено проект наказу щодо проведення службового розслідування стосовно фактів по діях ОСОБА_2 , у зв`язку з чим останньою написані заява про відпустку поза раніше визначеним графіком та заява про звільнення. Тиск щодо позивача відсутній, останньою заяви написані добровільно з метою уникнення дисциплінарної відповідальності. Позивач свідомо ухилялась від ознайомлення із наказом від 21 жовтня 2021 року та отримання трудової книжки, що свідчить про недобросовісність її дій. Не зазначення дати написання заяви про звільнення не свідчить про недійсність вказаної заяви.

Згідно відповіді на відзив від 04 січня 2022 року позивач ОСОБА_2 підтримує заявлені вимоги та зазначає, що факт начебто конфліктної ситуації є надуманим і не стосується предмету спору. Під тиском директора ОСОБА_1 та на її вимогу вона написала заяву про звільнення за згодою сторін без зазначення на ній дати подання і без погодження власне дати звільнення за згодою сторін. ЇЇ волевиявлення на звільнення відсутнє. Показання свідків в межах предмету розгляду справи є недопустимими доказами.

Ухвалою суду від 04 січня 2022 року згідно клопотання представника відповідача адвоката Середи Д.А. до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено директора КНП ОСОБА_1.

У поясненнях від 26 січня 2022 року третя особа ОСОБА_1 зазначає про необгрунтованість позову, оскільки ОСОБА_2 написані заяви на відпустку та звільнення за угодою сторін з метою ухилення від службового розслідування за скаргою ОСОБА_3 .. Вона, як керівник, погодилась замість проведення службового розслідування надати позивачу відпустку з подальшим її звільненням за згодою сторін задля уникнення суспільного резонансу по події із ОСОБА_3 .. Тиску на ОСОБА_2 не чинила, при цьому ОСОБА_2 сама запропонувала надати їй відпустку та звільнити за угодою сторін, сама написала заяви, після чого були винесені накази, з якими позивач свідомо ухилялась від ознайомлення. Відпустка позивачу надана в період, який не визначений затвердженим графіком. Подальша заява позивача про відкликання заяви про звільнення не підтримана.

Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 28 січня 2022 року позивач ОСОБА_2 просить визнати незаконним та скасувати наказ директора КНП №185-к/тр «Про звільнення ОСОБА_2 » від 21 жовтня 2021 року, поновити її на посаді лікаря-терапевта, стягнути 58547 грн. 50 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2021 року по 03 лютого 2022 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 лютого 2022 року по день винесення рішення у справі.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Вереша Р.В. позов підтримав, пояснивши, що заява ОСОБА_2 про звільнення написана під тиском директора КНП, волевиявлення позивача на звільнення відсутнє, дата звільнення не погоджена, дата написання заяви не зазначена, конфліктна ситуація не повинна впливати на законність звільнення, просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_2 від 21 жовтня 2021 року, поновити позивача на посаді лікаря-терапевта, стягнути 58547 грн. 50 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2021 року по 03 лютого 2022 року.

Представник відповідача адвокат Середа Д.А. в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що заяви позивача на відпустку та звільнення написані добровільно після конфліктної ситуації із ОСОБА_3 20 жовтня 2021 року, яким здійснена відеофіксація події, поведінка позивача під час якої була груба та не етична. Позивач пішла у відпустку з 22 жовтня 2021 року і в цей час перебувала на лікарняному, тобто позивач маніпулює своїм звільненням. Наявна описка щодо року звільнення. Згода відповідача на анулювання заяви позивача про звільнення відсутня.

Третя особа директор КНП ОСОБА_1 в судовому засіданні вважала за необхідне у задоволенні позову відмовити, пояснивши, що 20 жовтня 2021 року у приміщенні КНП стався конфлікт між ОСОБА_3 та лікарем ОСОБА_2 щодо порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та можливого розпивання алкогольних напоїв, у зв`язку з чим нею 21 жовтня 2021 року повідомлено ОСОБА_2 , також повідомлено про службове розслідування, після чого ОСОБА_2 виявила бажання звільнитись за угодою сторін і попросила відпустку. ОСОБА_2 у приміщенні інспектора з кадрів написала заяви про звільнення та надання відпустки. Примус щодо ОСОБА_2 ніким не здійснювався. Після чого вона завізувала дані заяви, були виготовлені накази. Дисциплінарних проваджень щодо ОСОБА_2 не було, остаточне рішення по скарзі ОСОБА_3 не прийняте.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що працює заступником директора КНП, у кабінеті інспектора з кадрів ОСОБА_2 писала заяву про звільнення, остання вказувала про конфлікт із пацієнтом. В подальшому був винесений наказ про звільнення, з яким ОСОБА_2 ознайомлюватись відмовилась. Тиску на ОСОБА_2 не було.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що працює інспектором з кадрів КНП, 21 жовтня 2021 року після обіду ОСОБА_2 у її кабінеті, де також перебувала ОСОБА_5 , виявила бажання написати заяву на звільнення, написала заяви на відпустку та звільнення, після чого, із врахуванням резолюції директора, були виготовлені накази на відпустку та звільнення за угодою сторін, з якими позивач ознайомлюватись відмовилась, також відмовилась їх отримувати.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 на адресу директора КНП від 21 жовтня 2021 року, зареєстрованої в КНП 21 жовтня 2021 року за №327, ставиться питання про надання основної та додаткової відпустки, починаючи з 22 жовтня 2021 року.

Згідно копії заяви ОСОБА_2 на адресу директора КНП ставиться питання про її звільнення за згодою сторін із займаної посади лікаря-терапевта з «…22.ХІ.2001 року…». Згідно копії витягу з наказу КНП від 21 жовтня 2021 року за №190-вп/тм ОСОБА_2 надано основну та додаткову відпустку за період роботи з 08 лютого 2021 року по 07 лютого 2022 року,-з 22 жовтня 2021 року по 22 листопада 2021 року включно. Підстава-заява ОСОБА_2 ..

В копії акту КНП від 21 жовтня 2021 року зазначено про ознайомлення ОСОБА_2 з наказом про надання їй частини відпустки та відмови засвідчення даного факту особистим підписом.

Відповідно до копії витягу з наказу КНП від 21 жовтня 2021 року за №185-к/тр ОСОБА_2 , лікаря-терапевна АЗПСМ №5, звільнено з 22 листопада 2021 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, із проведенням повного розрахунку, підстава-заява ОСОБА_2 , про що наявний відповідний запис у трудовій книжці позивача за п.16 щодо звільнення 22 листопада 2021 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (наказ від 21 жовтня 2021 року).

В копії акту КНП від 21 жовтня 2021 року зазначено про ознайомлення ОСОБА_2 з наказом про її звільнення від 21 жовтня 2021 року та відмови засвідчення даного факту особистим підписом, відмови від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення.

У копії заяви ОСОБА_2 від 27 жовтня 2021 року, отриманої КНП 27 жовтня 2021 року, зазначено про те, що остання просить повернути її заяву про звільнення від 21 жовтня 2021 року без дати за її підписом, та вважати її недійсною, оскільки вона не бажає звільнятися з посади.

Згідно копії повідомлення від 27 жовтня 2021 року на адресу ОСОБА_2 КНП зазначено, що звільнення за угодою сторін не є одноосібним рішенням працівника, тому в даному випадку відкликання працівником заяви про звільнення не скасовує угоду сторін про звільнення.

Відповідно до копії скарги ОСОБА_3 від 21 жовтня 2021 року на адресу директора КНП останнім зазначається про перебування лікаря ОСОБА_2 у службовому кабінеті з іншим медичним персоналом за накритим столом з їжею та пляшками алкоголю у робочий час, подальших дій ОСОБА_2 щодо кидання медичної картки, провокації бійки, виклику поліції. Дана подія зафіксована на відео.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу звільнення позивача з роботи за угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір-це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Також положеннями КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняти відкликання працівником своєї заяви про звільнення, якщо була досягнута домовленість про звільнення за угодою сторін.

Про необхідність наявності взаємної згоди роботодавця і працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України також зазначено Верховним Судом у постановах від 22 квітня 2019 року в справі №759/11508/16-ц (провадження №61-14807св18), від 27 травня 2020 року в справі №404/6236/19 (провадження №61-21869св19), від 31 серпня 2020 року в справі №359/5905/18 (провадження №61-22851св19).

Згідно копії заяви ОСОБА_2 на адресу директора КНП ставиться питання про її звільнення за згодою сторін із займаної посади лікаря-терапевта з «…22.ХІ.2001 року…». Наявні відомості про підпис заяви та її реєстрації в КНП 21 жовтня 2021 року за №328, відомості щодо числа, місяця та року написання заяви не зазначені (а.18). Написання даної заяви ОСОБА_2 особисто учасниками судового розгляду не заперечується.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 на адресу директора КНП від 21 жовтня 2021 року, зареєстрованої в КНП 21 жовтня 2021 року за №327, ставиться питання про надання основної та додаткової відпустки, починаючи з 22 жовтня 2021 року.

Вказані заяви, які зареєстровані у КНП 21 жовтня 2021 року за №№327, 328, підтверджують факт їх написання позивачем саме 21 жовтня 2021 року, що підтверджується також і показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

Спірним наказом КНП від 21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звільнено з 22 листопада 2021 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, із проведенням повного розрахунку, про що наявний відповідний запис у трудовій книжці позивача за п.16 щодо звільнення 22 листопада 2021 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (наказ від 21 жовтня 2021 року).

Також позивачу відповідно до наказу КНП від 21 жовтня 2021 року надано основну та додаткову відпустку за період роботи з 08 лютого 2021 року по 07 лютого 2022 року,-з 22 жовтня 2021 року по 22 листопада 2021 року включно.

Графік відпусток працівників КНП, який затверджений 04 січня 2021 року, містить відомості щодо ОСОБА_2 -основна відпустка з 01 листопада 2021 року по 01 грудня 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України Про відпустки за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже, підписавши заяви про надання відпустки та звільнення, позивач фактично здійснила своє волевиявлення на розірвання трудового договору з останнього дня відпустки, в даному випадку з 22 листопада 2021 року, що зазначено в наказі КНП від 21 жовтня 2021 року, яким реалізована домовленість сторін на звільнення за угодою сторін, при цьому із врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин погодженою датою звільнення є саме 22 листопада 2021 року, у зв`язку з чим зазначення позивачем у заяві про звільнення «…22.ХІ.2001 року…» розцінюється судом, як описка щодо року.

Відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін. Саме такий правовий висновок щодо застосування п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження №61-2567св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20), від 07 жовтня 2021року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21).

Судом встановлено, що погодженою датою звільнення є 22 листопада 2021 року, що свідчить про наявність волевиявлення позивача на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін в момент видачі наказу про звільнення 21 жовтня 2021 року, при цьому позивач, яка власноручно написала заяву про звільнення за угодою сторін, не надала доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на неї тиску зі сторони директора КНП, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Доказів про те, що ОСОБА_2 зверталася зі скаргами на дії директора КНП до керівництва вищого рівня, до суду або до компетентних органів із заявами чи скаргами про порушення роботодавцем законодавства про працю відносно неї як працівника,-позивач не надала.

Відповідно до копії скарги ОСОБА_3 від 21 жовтня 2021 року на адресу директора КНП останнім зазначається про перебування лікаря ОСОБА_2 20 жовтня 2021 року у службовому кабінеті з іншим медичним персоналом за накритим столом з їжею та пляшками алкоголю у робочий час, подальших дій ОСОБА_2 щодо кидання медичної картки, провокації бійки, виклику поліції. Дана подія зафіксована на відео, яке безпосередньо відтворено в судовому засіданні, відповідно до якого наявний словесний конфлікт між ОСОБА_2 та чоловіком у кабінеті, у якому наявні особи жіночої статі в лікарняних халатах із бейджиками, на столі в кабінеті наявні елементи їжі та посуду, наявні елементи бійки.

На вказаній скарзі від 21 жовтня 2021 року наявна резолюція директора КНП щодо службового розслідування.

Проведення службового розслідування по конфліктній ситуації 20 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , наявність якої учасниками судового розгляду не заперечується, не є свідченням наявності тиску на позивача.

Із врахуванням викладеного домовленість про звільнення за угодою сторін з 22 листопада 2021 року була досягнута, а анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, однак такої згоди відповідач на заяву позивача від 27 жовтня 2021 року не надав.

За таких обставин звільнення позивача з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги по визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, та похідні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-задоволенню не підлягають, що є підставою для відмови у позові.

При вирішенні справи судом враховується також наступне.

Учасниками судового розгляду не заперечується факт непрацездатності позивача ОСОБА_2 з 26 жовтня 2021 року по 30 жовтня 2021 року, з 31 жовтня 2021 року по 04 листопада 2021 року, з 05 листопада 2021 року по 08 листопада 2021 року, при цьому вказана тимчасова непрацездатність позивача не є підставою для визнання незаконним наказу про звільнення від 21 жовтня 2021 року, також судом враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року по справі №205/4196/18 (провадження №14-670 цс19), відповідно до якої наслідки порушення гарантії щодо звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, визначеної у першому реченні ч.3 ст.40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки.

Позивач, як особа з інвалідністю 2 групи, звільнена від сплати судового збору.

Клопотання представника відповідача щодо судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Ніжинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі до Чернігівського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя В.Олійник

Повне рішення суду складене 10 лютого 2022 року