Справа № 755/9670/20
Провадження № 22-ц/801/101/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Балтак Д. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 рокуСправа № 755/9670/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Міхасішина І.В.

суддів : Сопруна В.В., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2021 року, ухвалене суддею цього суду Балтаком Д.О., повний текст рішення складено 27 вересня 2021року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 р. до Дніпровського районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 р. постановлено проводити судовий розгляд даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

12 листопада 2020 р. відповідач, з урахуванням наявної реєстрації адреси свого місця проживання, звернувся до суду із заявою про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за територіальною підсудністю до Іллінецького районного суду Вінницької області.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 р. цивільну справу № 755/9670/20, в порядку пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України, передано на розгляд до Іллінецького районного суду Вінницької області.

У лютому 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області з Дніпровського районного суду м. Києва надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 р. вказана справа прийнята до свого провадження, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Позов обґрунтований тим, що 16 серпня 2019 р. позивач позичила відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США, на підтвердження зазначеного ОСОБА_2 власноручно написав розписку, згідно змісту якою зобов`язався повернути дані кошти протягом 28 днів з моменту отримання відповідної вимоги із сплатою відсотків за користування даними коштами у розмірі 2 500,00 гривень за кожні 28 днів. В подальшому оскільки, відповідач припинив виплату процентів та проігнорував направлені вимоги про повернення грошових коштів позивач звернулася до суду із позовом про стягнення основного боргу у розмірі 5 000,00 доларів США, процентів у розмірі 20 000,00 гривень та 3% річних від простроченої суми починаючи із 30 березня 2020 р. по день ухвалення судового рішення, а також судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 серпня 2019 р. у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США, процентів у розмірі 12 500,00 (дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. та 3 % річних у розмірі 90,34 доларів США. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 717,39 (одинадцять тисяч сімсот сімнадцять гривень 39 коп.) грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 512,27 (одна тисяча п`ятсот дванадцять гривень 27 коп.) грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимоги позову є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не випливають з фактичних обставин справи. Судом першої інстанції абсолютно проігноровано, що надана позивачем розписка і по своїй суті і за формою не може свідчити про укладення між сторонами договору позики в розумінні та згідно вимог ст.ст. 1046-1047 Цивільного кодексу України. Крім того всупереч вимогам чинного законодавства України, суд першої інстанції при розгляді справи не дослідив належним чином справжню правову природу наданої розписки і дійшов неправильних висновків.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача адвокат Конкін В.В. зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2019 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладений договір позики, про що свідчить оригінал наявної у матеріалах справи розписки, згідно змісту якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, зобов`язавшись сплачувати позивачу проценти за користування коштами в розмірі 2 500,00 гривень за кожні 28 днів та повернути суми позики протягом 28 днів з моменту отримання відповідної вимоги. Предметом договору позики є іноземна валюта - долари США. Зміст даної розписки містить власноручно виконані позивачем записи про повернення їй відповідачем процентів за користування коштами 13.09.2019 р. у розмірі 2500,00 грн. та 11.10.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн. (а.с. 165).

28 квітня 2020 р. представником позивача адвокатом Конкіним В.В. відповідачу на поштову адресу: АДРЕСА_1 цінним листом за № 844 із описом вкладенням направлена досудова вимога від 27.04.2020 р. про повернення позики відповідно до умов договору від 16.08.2019 р. із проханням повернути отриману суму за даним договором у повному обсязі протягом 28 днів з моменту отримання зазначеної вимоги (а.с. 11-14). 02 червня 2020 р. відправнику даного поштового відправлення зазначений цінний лист за № 844 повернувся без вручення адресату із довідкою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 15).

При цьому, матеріали справи містять долучену відповідачем до заява про надання додаткових пояснень від 12.03.2021 р. до відзиву на позовну заяву розписку позивача про отримання останньою від відповідача в рахунок договору позики від 16.08.2019 р. процентів за користування коштами, а саме: 13.09.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн. та 11.09.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн., 08.11.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн., 08.12.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн. та 08.01.2020 р. у розмірі 2 500,00 грн. (а.с. 155).

Відповідач своїх зобов`язань в частині повернення позивачу грошових коштів у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США не виконав ні в установлений договором строк, ні на час ухвалення рішення.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В свою чергу, частиною 1 статті 626 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 3 даної статті зазначає, що договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. При цьому згідно частини 5 статті 626 ЦК України договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Положеннями частини 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 даної статті визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Змістом частини 2 даної статті визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, зазначене додатково підтверджується постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 р. у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) наведений правовий висновок, у відповідності до якого, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Відповідач не був позбавлений можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористався. Крім того, ОСОБА_2 не звертався до ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також договір позики, укладений між сторонами справи у простій письмовій формі не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Оригінал розписки від 16.08.2019 р. міститься в матеріалах справи, тому наявність даної розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та є єдиним доказом передачі коштів. Отже, обставини не відповідності змісту даної розписки вимогам чинного законодавства, про які зазначав відповідач, і як наслідок відсутність доказів укладення договору позики, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Крім того, в матеріалах справи містяться докази часткового виконання ОСОБА_2 умов даного договору позики, в частині сплати процентів за користування коштами, що не заперечується сторонами, у зв`язку із чим зазначене є додатковою підставою відхилення судом заперечень відповідача з приводу відсутності укладеного між сторонами зазначеного договору позики.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Змістом частини 4 даної статті визначено, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому частина 6 даної статті вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Змістом статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача, як на підставу відмови у задоволені позову, на підставі того, що кошти отримані ним від позивача, із відома останньої передавались гр. ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою даної фізичної особи від 04.05.2018 р. із додатками (а.с. 149-154), претензією кредитора з вимогами до спадкоємців від 27.07.2020 р. (а.с. 157-159), листом-відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кірюхової Н.С. від 29.07.2020 р. № 57/01-16 (а.с. 156), заявою про злочин до Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 29.01.2020 р. (а.с. 160-161), заявою про злочин до Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 29.01.2020 р. (а.с. 162-163).

З даного приводу суд першої інстанції правильно зазначив, що наведені вище письмові докази відповідача жодним чином не підтверджують та не спростовують обставин, які входять до предмету доказування у даній справі, у зв`язку із чим суд не бере їх до розгляду, з урахуванням змісту частини 4 статті 77 ЦПК України.

Крім того, у судовому засідання ОСОБА_1 повідомила, що гр. ОСОБА_4 їй не відома, із даною особою вона не знайома, особисто вони ніколи не зустрічались та жодних правочинів із фізичною особою із наведеними анкетними даними позивач не укладала.

Більш того, суд першої інстанції з урахуванням суб`єктного складу вищенаведеного зобов`язання вірно відхилив посилання відповідача на те, що зазначена розписка є ні чим іншим, як договором банківського кредиту, оскільки у відповідності до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 р. у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Суд першої інстанції надаючи правову оцінку наявним між сторонами правовідносинам, вірно взяв до уваги факт того, що відповідач ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні підтвердив факт особистого написання та в подальшому передання вищенаведеної розписки ОСОБА_1 , а також обставини часткового виконання ним зазначеного договору позики, в частині вчинення дій по сплаті позивачу процентів за користування коштами на загальну суму 12 500,00 (дванадцять тисяч гривень 00 коп.) грн.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказаний договір, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі та оформлений розпискою від 16.08.2019 р. за своєю правовою природою є договором позики. Зміст даного договору містять визначені умови отримання відповідачем у позику чітко визначеної грошової суми у валютному еквіваленті, дату отримання даних коштів та зобов`язання її повернення.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому частина 3 даної статті визначає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У відповідності до частини 3 статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, зважаючи на реальний характер договору позики, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір передбачає виконання зобов`язання в валюті, при цьому матеріали справи не містять належних та допустимих письмових доказів того, що відповідач виконав свій обов`язок по поверненню отриманої грошової суми, у зв`язку із чим неповернута позика у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача саме в іноземній валюті.

Суд, має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частиною 1 статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 р. у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 23 жовтня 2019 р. у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

З приводу обставин виникнення у позивача права на звернення до суду та заперечення відповідача щодо відсутності у нього обов`язку повернути отриману у позику грошову суму з підстав не отримання ним відповідної вимоги, суд першої інстанції вірно вказав на наступне.

Змістом абзацу 1 частини 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, зміст зазначеного договору позики, оформленого розпискою від 16.08.2019 р. містить послання на момент виникнення у відповідача обов`язку повернути отриману у позику грошову суму, а саме протягом 28 днів з моменту отримання відповідної вимоги.

У відповідності до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно частини 5 статті 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої процесуальної поведінки, яка б виключала необ`єктивні (упереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що неотримання ОСОБА_2 цінного листа за № 844 із досудовою вимогою представника позивача від 27.04.2020 р. про повернення позики відповідно до умов договору від 16.08.2019 р., який був надісланий за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , не є та не може бути належною правовою підставою для відмови у задоволені позову, з підстав відсутності, у зв`язку із даними обставинами, виникнення у відповідача зобов`язання із повернення отриманої у позику грошової суми у розмірі 5 000,00 доларів США.

Так, матеріали справи містять відзив відповідача на позовну заяву від 02.10.2020 р., який надісланий останнім цінним листом за № 993 та отриманий Дніпровським районним судом м. Києва 07 жовтня 2021 р. (а.с. 54-58).

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що станом на дату підписання зазначеного відзиву на позовну заяву, тобто станом на 02 жовтня 2020 р. відповідач ОСОБА_2 був обізнаний та достеменно володів інформацією про факт наявної письмової вимоги позивача ОСОБА_1 про дострокове виконання взятих ним грошових зобов`язань за договором позики від 16.08.2019 р. Отже, моментом виникнення у відповідача зобов`язання повернути позивачу отриману згідно договору позики від 16.08.2019 р. грошову суму у розмірі 5 000,00 доларів США є 31 жовтня 2020 р., тобто наступний день, який слідує за днем спливу 28 днів, визначених у змісті розписки з моменту отримання відповідної вимоги, датою якої, як встановлено судом є 02 жовтня 2020 р.

Умови повернення боргу, передбаченого вищевказаним договором позики у формі розписки, відповідачем дотримано не було. При цьому відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Положеннями частини 1 статі 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини 1 статті 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Змістом частини 1 статті 528 ЦК України визначено, що виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. Згідно частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому змістом частини 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення з приводу позовної вимоги про стягнення із відповідача процентів у період із 07 листопада 2019 р. по 18 травня 2020 р. у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч гривень 00 коп.) грн. із розрахунку 2 500,00 (дві тисячі гривень 00 коп.) грн. за кожні 28 днів за користування коштами у розмірі 5 000,00 доларів США, отриманими від позивача у позику, згідно умов договору від 16.08.2019 р., вірно зазначив, що у відповідності правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2021 р. у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) способи визначення плати за користування позикою у твердій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними (взаємозамінними), тому визначення плати за користування позикою у твердій сумі є правомірним.

Вказане свідчить, що визначення позикодавцем ОСОБА_1 у договорі позики від 16.08.2019 р. процентів за користування позикою у твердій суму із розрахунку 2 500,00 (дві тисячі гривень 00 коп.) грн. за кожні 28 днів за користування коштами відповідає вимогам чинного законодавства. Однак, із відповідача підлягає стягненню грошова суму процентів за користування коштами за вирахуванням грошової суми у розмірі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн., яка передавалась останнім позивачу рівними частинами, а саме 08.11.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн., 08.12.2019 р. у розмірі 2 500,00 грн. та 08.01.2020 р. у розмірі 2 500,00 грн., що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою про отримання даних коштів (а.с. 155).

Факт отримання даних коштів у судовому засіданні не заперечується позивачем та її представником, додатково підтверджується змістом відзиву відповідача на позовну заяву, у зв`язку із чим дані обставини, які визнаються учасниками справи, в силу приписів частини 1 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги про стягненню із відповідача процентів за користування коштами підлягають частковому задоволенню у розмірі 12 500,00 (дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. із розрахунку (20 000,00 грн. 7 500,00 грн. = 12 500,00 грн.)

З приводу позовної вимоги про стягнення 3% річних від простроченої суми за період із 30 березня 2020 р. по 07 червня 2021 р. у розмірі 178,46 доларів США суд першої інстанції вірно зазначив:

У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193 ЦК України, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 р. № 959-XII, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 р. № 185/94-ВР.

Гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валют. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При цьому, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 16 січня 2019 р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2346-ІІІ моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Так, відповідно до предмета та підстав поданого позову про стягнення процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами враховуючи встановлені судом обставини справи щодо моменту виникнення (31 жовтня 2020 р.) та обсягу грошового зобов`язання відповідача (5 000,00 доларів США), періоду прострочення (із 31 жовтня 2020 р. по 07 червня 2021 р.) є підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих згідно з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Отже, проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5 000,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, який слідує за днем спливу 28 днів, визначених у змісті розписки від 16.08.2019 р. з моменту отримання відповідної вимоги, датою якого як встановлено судом є 02 жовтня 2020 р., а саме з 31 жовтня 2020 року до дня заявленого представником позивача у заяві про долучення до матеріалів справи розрахунку суми боргу з урахуванням 3% річних, а саме до 07 червня 2021 р., що становить 220 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), тобто 5 000,00 доларів США х 220 днів х 3/100 : 365 = 90,34 долара США.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням наявності правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 16.08.2019 р. у розмірі 5000,00 доларів США, процентів за користування коштами у розмірі 12 500,00 (дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. та 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі 90,34 доларів США.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до частини 3, 4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини 3 статті 2 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини 5 статті 12 ЦПК України).

З даного приводу суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Конкін В.В. належним чином виконували свої процесуальні обов`язки, покладені на них приписами законодавства, не допускали дій, щодо затягування розгляду справи, подання необґрунтованих заяв та/або клопотань, неявки у призначені судові засідання тощо.

В свою чергу, поведінка відповідача ОСОБА_2 під час судового розгляду даної справи містила ознаки зловживання процесуальними правами, яка мала на меті штучно збільшити процесуальні строки судового розгляду даної справи. Зазначене підтверджується тим, що відповідач декілька раз звертався до суду із заявами про відкладення судового розгляду без підтверджуючих документів поважності неявки до суду; вчиняв дії, щодо оскарження ухвали суду першої інстанції, яка апеляційному оскарженню окремо від рішення суду не підлягає; будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце судового засідання неодноразово не з`являвся до суду.

При цьому, на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу представником останньої суду були надані відповідні письмові докази зазначеного, а саме: договір про надання професійної правової допомоги від 02.03.2020 р. № 02/03/20, у відповідності до умов якого загальний розмір винагороди встановлюється складає 12 500,00 (дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. (а.с. 18-21), рахунок-фактура про оплату даної правничої допомоги у розмірі 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) грн. (а.с. 22), та банківська квитанція про оплату позивачем наданої правничої допомоги у розмірі у розмірі 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) грн. (а.с. 23).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту)на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Положеннями статті 30 даного Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У відповідності до умов пункту 4.2. договору про надання професійної правової допомоги від 02.03.2020 р. № 02/03/20 клієнт на протязі трьох днів з моменту підписання даного договору, на підставі рахунку сплачує передплату за надані послуги в розмірі, який узгоджується сторонами, але не може перевищувати 10% від загальної вартості послуг. Інша частина гонорару підлягає сплаті в день підписання акту прийому-передачі виконаних робіт, але не пізніше 3-х календарних днів з моменту підписання такого акту.

Вирішуючи питання про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу суд враховав правовий висновок, наведений Верховним Судом у постанові від 28 грудня 2020 р. у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20), у відповідності до змісту якого у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розмірі гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.

Крім того, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 р. у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 р. у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 р. у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18) та від 15 червня 2021 р. у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Зміст вищенаведених письмових доказів щодо витрат позивача на правничу допомогу відповідає вимогам частини 4 статті 137 ЦПК України, в частині співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. При цьому, відповідач не звертався до суду із клопотанням про зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу, не спростував їх розмір та не довів неспівмірність цих витрат критеріям, встановленим у частині 4 статті 137 ЦПК України, що унеможливлює вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 25 травня 2021 р. у справі № 465/3458/15-ц (провадження №61-19582св20) та від 15 вересня 2021 р. у справі № 357/8095/19 (провадження № 61-4931св21).

У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 3 частини 2 даної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому згідно пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 11 717,39 грн. (одинадцять тисяч сімсот сімнадцять гривень 39 коп.) грн. із розрахунку: розмір заявлених вимог 158 206,42 грн. (100 %), а саме 133 336,00 грн. - заборгованість за договором позики від 16.08.2019 р. (5 000,00 доларів США х 26,6672 грн. (офіційні дані НБУ станом на 17.09.2021 р.) + 20 000,00 грн. - проценти за користування коштами + 4 870,42 грн. - 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (178,46 доларів США х 26,6672 грн. (офіційні дані НБУ станом на 17.09.2021 р.); розмір вимог, що підлягають задоволенню 148 301,37 грн. (93,73 %), а саме 133336,00 грн. - заборгованість за договором позики від 16.08.2019 р. (5 000,00 доларів США х 26,6672 грн. (офіційні дані НБУ станом на 17.09.2021 р.) + 12 500,00 грн. - проценти за користування коштами + 2 465,37 грн. - 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (90,34 доларів США х 26,6672 грн. (офіційні дані НБУ станом на 17.09.2021 р.); розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі 12 500,00 грн. (12500,00 грн. х 148 301,37 : 158 206,42 грн. = 11 717,39 грн.)

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права під час розгляду справи є безпідставними та фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.367,374,375,382 - 384,389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

І.М. Стадник