КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/786/2022
Справа 760/7733/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кушнір С.І. в м. Київ 29 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь 20029,35 грн.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року, від спільного подружнього життя мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року визначено місце проживання дитини з матір`ю та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 5000 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону.

Вказувала, що дитина хворіла протягом 2020 року, в зв`язку з чим витрати на її лікування склали 1577,71 грн., витрати на вакцинацію - 4850 грн., всього на суму 6427,71 грн.

Крім цього, дитина має схильність до танцю, для розвитку цих здібностей відвідує зразкову студію сучасного естрадно-спортивного танцю «Атлантида» при ПК «Росток» з 01 вересня 2020 року і по даний час, її витрати на оплату навчання склали 13950 грн.

Оскільки дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря, за погодженням з відповідачем на організацію відпочинку та оздоровлення доньки в період з 21 липня по 28 липня 2020 року витрачено 19681 грн.

З огляду на зазначені обставини, вважає, що додаткові витрати на утримання дитини підлягають стягненню на її користь з відповідача в розмірі 50 % від витраченої суми, що складає 20029,35 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 857 грн. додаткових витрат на утримання дитини та на користь держави 908 грн. судового збору, в решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила обставини справи відповідно до змісту позовної заяви.

Наводила положення ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 185 СК України, ст. 129 Конституції України.

Вказувала, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, крім пояснень позивача ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , який під час судового розгляду не спростував докази позивача, є документи, які свідчать про витрати позивача для розвитку здібностей дитини, витрати на лікування, на санаторно-курортне оздоровлення дитини.

Вважала безпідставною відмову суду про задоволення вимог в частині витрат на вакцинацію для запобігання тяжким захворюванням, які були підтверджені чеками для придбання вакцини, оскільки інші чеки з аптеки про придбання ліків судом було прийнято.

Наголошувала, що нею витрачалися власні кошти для того, щоб у дитини, яка тривалий час регулярно відвідує танцювальну студію, має певні позитивні результати занять, розвилися здібності танцю, а отже судом безпідставно відмовлено в стягненні витрат, необхідних для розвитку здібностей дитини.

Вказувала, що оскільки неповнолітня дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря, нею за особистим погодженням з відповідачем було витрачено на організацію відпочинку та оздоровлення неповнолітньої дитини в Туреччині влітку 2020 року 19681 грн., і вважала помилковими висновки суду, що виїзд неповнолітньої дитини разом з матір`ю за нотаріальним дозволом батька в літню пору року до моря не є подорожжю з метою оздоровлення неповнолітньої дитини.

Вважала, що з огляду на встановлені під час судового розгляду факти, підтверджені належними та допустимими доказами, висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи.

Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року в справі № 6-1489цс17, Верховного Суду від 26 червня 2018 року в справі № 501/5060/15-ц, від 14 січня 2019 року в справі № 751/4312/16-ц, від 12 грудня 2019 року в справі № 756/4947/17-ц.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції погодився з необхідністю понесення додаткових витрат на утримання дитини у вигляді витрат на лікування та вакцинацію від грипу в загальному розмірі 1714 грн., та прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 50 % додаткових витрат, понесених позивачем, в розмірі 857 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на вакцинацію вакцинами «Німенрикс» та «Варілрикс», суд першої інстанції виходив із того, що проведення дитині зазначених вакцинацій не підтверджена висновком лікаря.

Крім того, суд не визнав додатковими витратами на утримання дитини витрати позивача, пов`язані з заняттями дитиною танцями і спортом з тих підстав, що ці витрати не відносяться до додаткових у розумінні вимог ст. 185 СК України, оскільки не викликані особливими обставинами і відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дітей, в тому числі виходячи із своїх матеріальних можливостей.

Також судом відмовлено у стягненні витрат на літній відпочинок позивача та дитини в Туреччині в період з 21 по 28 липня 2020 року, оскільки позивачем не доведено обставину, що подорож дитини була здійснена з метою оздоровлення.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 8 - 9).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону (а. с. 10 - 15).

На а. с. 16 наявна копія довідки ПАТ «Компанія Росток» від 18 лютого 2021 року про те, що ОСОБА_3 дійсно є ученицею Зразкової студії сучасного естрадно-спортивного танцю «Атлантида» при ПК «Росток» з 01 вересня 2020 року та до теперішнього часу; фінансові витрати на навчання згідно з договором, укладеним з матір`ю, в 2020 - 2021 навчальному році складають: щомісячна оплата за навчання 3200 грн., фондовий річний внесок 550 грн., витрати на необхідну спортивну одежу та взуття приблизно 1000 грн.

На а. с. 20, 24 наявна копія консультативного висновку спеціаліста від 29 жовтня 2020 року медичного центру «100 відсотків життя», згідно якого ОСОБА_3 проведено щорічну вакцинацію від грипу «Ваксігрип-тетра», копія фіскального чеку на оплату послуги вакцинації в розмірі 1300 грн.

На а. с. 17 - 18, 23 наявні копії чеків з аптек про придбання лікарських засобів в розмірі 414,09 грн., 122,50 грн., 15,83 грн., 198 грн., 1049,40 грн., 191,98 грн., за послуги навчання ОСОБА_3 в спортивній школі в розмірі 300 грн. та 500 грн. на ім`я ФОП ОСОБА_6 , копія чеку за надання послуг вакцинації 04 серпня 2020 року в медичному центрі «100 відсотків життя» вакцинами «Варілрикс» та «Німенрикс» на загальну суму 3550 грн.

На а. с. 19 наявні копії фіскальних чеків школи-ліцею «Обдарування» за вересень 2020 року - лютий 2021 року на загальну суму 8400 грн.

На а. с. 22 знаходиться копія висновку медичного центру ТОВ «ЄВМАКС» за серпень 2020 року, якими ОСОБА_3 поставлено діагноз ГРВІ.

На а. с. 25 знаходиться скріншот оплати 19681 грн. за надання туристичних послуг.

На а. с. 26 - 32 находиться копії договорів страхування, чартерних пасажирських квитків та туристичного ваучера ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (період з 21 липня по 28 липня 2020 року, Аланія, Туреччина).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц (провадження № 61-2371св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі».

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 201/15248/16-ц.

Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України і статті 182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вартість туристичної подорожі до Республіки Туреччина, вакцинування дитини від захворювань, які не відносяться до обов`язкових профілактичних щеплень, оплата за відвідування занять танцями і спортом не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки здійснені позивачем зазначені витрати не є крайньою необхідністю чи особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, доводи апеляційної скарги, що відповідачем не спростовано в передбачений законом процесуальний спосіб надані позивачем докази понесення додаткових витрат на утримання дитини.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивачем надано докази витрат на вакцинацію дитини в сумі 4850 грн., які безпідставно не були прийняті судом першої інстанції, оскільки необхідність здійснення цієї вакцинації не була підтверджена ОСОБА_1 під час розгляду в справи судом першої інстанції, натомість позивач в судовому засіданні пояснила, що щеплення від захворювань, проведені дитині вакцинами « Варілрикс » та «Німенрикс», не відносяться до обов`язкових, а здійснені на її власний розсуд без наявності на це медичних рекомендацій.

При цьому судом першої інстанції було обґрунтовано стягнуто з відповідача половину витрат, понесених позивачем на вакцинацію дитини від грипу, враховуючи наявність відповідної медичної документації і схильність дитини до простудних захворювань, що підтверджується встановленим їй діагнозом ГРВІ, гострий фаринготрахеїт.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем були понесені витрати на розвиток здібностей дитини, є безпідставними, оскільки відвідування дитиною танцювальної студії не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, в переважній більшості це відноситься до загального розвитку дитини, і є не обов`язковим, а добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері.

Схожі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 205/4622/16-ц (провадження № 61-22588св18) та від 26 вересня 2018 року в справі № 761/6933/17 (провадження № 61-30007св18).

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що дитині було рекомендовано поїздку до Туреччини в лікувальних цілях, викликаних її станом здоров`я, оскільки із медичних документів дитини, наявних в матеріалах справи, відсутні рекомендації щодо оздоровлення дитини на морських курортах, відтак апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині.

Цих обставин не доводить посилання позивача на наявність нотаріально посвідченої згоди батька для виїзду дитини у Туреччину, оскільки заяву складено на розсуд самих батьків дитини без посилання на відповідні медичні рекомендації.

Апеляційний суд враховує, що сама по собі можливість здійснення оплати додаткових витрат на дитину без доведення позивачем особливих обставин, якими вони викликані, що передбачено ст. 185 СК України, не є підставою для задоволення позову.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постановах від 26 червня 2018 року в справі № 501/5060/15-ц, від 14 січня 2019 року в справі № 751/4312/16-ц, що до особливих обставин, потребують додаткових витрат на дитину, відносяться як позитивні (розвиток її здібностей), так і негативні (хвороба), і наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила позов, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Не є такими, що спростовують висновок суду першої інстанції у відповідній частині про відмову в позові, і доводи позивача, що відповідно до висновків Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2019 року в справі № 756/4947/17-ц, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен з батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції і зводяться до переоцінки доказів і помилкового твердження позивача, що судом не оцінено документів, наданих нею на підтвердження витрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.