Справа № 183/7700/19
№ 2/183/294/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 .

Після її смерті відкрилася спадщина.

У встановлений законом строк, він, як єдиний спадкоємець за заповітом, звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лили І.А., у зв`язку з чим отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Під час прийняття спадщини після смерті матері, він виявив наявність рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року у справі № 183/1724/17, яке набрало законної сили 30 травня 2017 року, згідно до якого з відповідача ОСОБА_2 на користь його матері ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за договором позики від 10 грудня 2004 року в розмірі 15 000,00 доларів США, що становить відповідно 404 392,50 грн.

Зокрема позивач ОСОБА_1 виявив в документах матері оригінал договору позики та розписки від 10 грудня 2004 року.

Вважає, що оскільки в нього наявні оригінали вищезазначених документів за договором позики, яка відповідачем ОСОБА_2 його матері за її життя не повернута, він як спадкоємець має право на належні за договором позики права та обов`язки позикодавця.

За наведених вище обставин, посилаючись на приписи ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1216, 1218, 1219 ЦК України, зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою суду від 15 січня 2020 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лилу І.А. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадково справи після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року у справі закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ч.ч.1,2ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Так, судом встановлено, що 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики б/н, що підтверджується розпискою від 10 грудня 2004 року, зміст якої вказує на отримання відповідачем в борг у ОСОБА_3 суми грошових коштів в розмірі 15 000,00 доларів США, що еквівалентно на час складення розписки 75 000,00 грн., з кінцевим терміном повернення не пізніше 01червня 2014 року включно. Розписка відповідачем ОСОБА_2 підписана 10 грудня 2004року.

У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року у справі № 183/1724/17, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто заборгованість за договором позики від 10 грудня 2004 року в розмірі 15 000,00 доларів США, що становить відповідно 404 392,50 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 30 травня 2017 року.

Згідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 19 червня 2017 року складено відповідний актовий запис № 28, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19 червня 2017 року.

Померла ОСОБА_3 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 09 жовтня 1981 року.

З матеріалів спадкової справи № 58/2017, заведеної після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лилою І.А. вбачається, що позивачу ОСОБА_1 як спадкоємцю за заповітом 25 січня 2018 року були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМХ № 252577 за реєстровим № 56 та серії НМХ № 252581 за реєстровим № 60. Інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містить.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що строк повернення боргу за договором позики не пізніше 01 червня 2014 року.

Проте відповідач до теперішнього часу не виконала свої зобов`язання за договором щодо повернення грошових коштів (позики).

Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Верховний Суд у своїй постанові від 20 лютого 2019 у справі №755/7730/16-ц зазначив, що перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений ст. 1219 ЦК України, отже, зобов`язання за договором позики входять до складу спадщини. А отже, права кредитора підлягають захисту в порядку, визначеному ст. 1281, 1282 ЦК України.

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 12 червня 2017 року по справі № 761/22776/15-ц зробив висновок про те, що за наявності у спадкоємця позикодавця оригіналу боргової розписки, і відсутності повернення боргу, стягнення боргу на користь цього спадкоємця є обґрунтованими.

З огляду на те, що у позивача ОСОБА_1 наявний оригінал як договору позики від 10 грудня 2004 року, так і розписки за цим договором від 10 грудня 2004 року, а відповідачем не доведено факту повернення боргу як спадкоємцю, так і спадкодавцю за час його життя, а також не спростовано тих обставин, що позивач набув права вимоги за борговою розпискою, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 спадкоємцем всіх майнових прав та обов`язків за договором позики від 10 грудня 2004 року після смерті матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму позики, що визначена рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року у справі № 183/1724/17, у розмірі 15 000,00 доларів США, що еквівалентно становить 404 392,50 грн.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу ОСОБА_1 з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 4 043,93 грн., що становить 2 021,96 грн. та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 сплатити позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 2 021,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № б/н від 10 грудня 2004 року в розмірі 15 000,00 доларів США, що еквівалентно становить 404 392,50 грн. (чотириста чотири тисячі триста дев`яносто дві грн. 50 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 021,96 грн. (дві тисячі двадцять одна грн. 96 коп.).

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією № 31 від 30.09.2019 року, що становить 2 021,96 грн. (дві тисячі двадцять одна грн. 96 коп.).

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 25 січня 2022 року.

Суддя Д. І. Городецький