08.02.2022
Справа № 642/147/22
Номер провадження 4-с/642/11/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Харків

Ленінський районний суд м.Харкова в складі:

головуючої судді: Гримайло А.М.,

з участю секретаря: Корявець Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в м. Харкові скаргу представника боржника ОСОБА_1 , адвоката Іванової Наталі Олександрівни на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач: Держава в особі Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання зняти арешт з майна, -

ВСТАНОВИВ:

12.01.2022 представник скаржника, адвокат Іванова Н.О. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 із скаргою на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не скасуванні арешту та заборони здійснювати відчуження майна, що належить ОСОБА_1 , 1967 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та просила зобов`язати Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) () зняти арешт з майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, накладені на підставі Постанови від 27 грудня 2010 року в провадженні № АК165765, мотивуючи тим, що заявником був сплачений штраф, з метою стягнення якого була винесена вказана Постанова, державний виконавець виніс Постанову про закриття виконавчого провадження, але після завершення виконавчого провадження № АК165765 у зв`язку з виконанням боржником виконавчого документу, державним виконавцем всупереч вимогам ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) не зняв арешт з майна боржника.

Скаржник ОСОБА_1 та його представник, адвокат Іванова Н.О. в судове засідання не з`явились, повідомлені судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Від представника скаржника, адвоката Головкова О.М. надійшла заява з проханням розглядати скаргу без участі скаржника та його представника.

Представник Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явились, повідомлені судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Представник стягувача, Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ст.ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя.

У силу статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноваженень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стадія примусового виконання судового рішення є невід`ємною частиною відновлення прав особи із застосуванням судової процедури, відповідно до якої стягувач має сподіватись на фактичну реалізацію своїх прав згідно із юридично закріпленим змістом впродовж чітко регламентованого строку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до ч.2 ст.7 даного Закону державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому Законом.

Відповідно до ч.3 ст.8 цього ж Закону працівник органу державної виконавчої служби користується правами і виконує обов`язки, передбачені Законом.

Згідно спи 2 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковість виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавче.

Сукупність даних засад, а безпосередньо законність є вимогою суворого і неухильного додержання, точного й однакового виконання і правильного застосування законів і підзаконних нормативно-правових актів органами державної влади, їх посадовими особами.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п.1 ч.1 ст.26 Закону України Закону України «Про виконавче провадження»).

27 грудня 2010 року державним виконавцем Ленінської виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (на сьогоднішній день - Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові - Державна виконавча служба) Тимошенко А.С. було винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження при примусовому виконанні постанови № 300257 про стягнення з ОСОБА_1 (Заявника) на користь Держави штрафу в розмірі 510 грн. Виконавче провадження серія АК № 165765.

Постановою від 27 грудня 2010 року в провадженні № АК165765 також накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , 1967 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , а саме автомобіль «Деу Ланос», ДНЗ НОМЕР_2 , в межах суми боргу та можливих витрат виконавчого провадження.

Після відкриття виконавчого провадження скаржником був сплачений штраф, який і був підставою для відкриття. Державний виконавець виніс постанову про закриття виконавчого провадження.

Однак при спробі зареєструвати транспортний засіб в Регіональному сервісному центрі МВС в Харківській області було відмовлено та видано копію Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 грудня 2010 року.

Заступник начальника Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції своїм листом повідомила скаржника, що виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на примусовому виконанні у відділі не перебуває. Надати інформацію щодо виконавчого провадження № АК 165765 від 27.12.2010, відповідно до якого накладений арешт, не вбачається за можливе, оскільки оригінали виконавчого провадження знищені та в архіві відділу не зберігаються.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Таку скаргу може бути подано відповідно до положень ст. 449 ЦПК України, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 68, 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17(провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.[…] Так, виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (частина друга стаття 15 Закону № 1404-VIII), а розподіл грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) відповідно до положень статей 45, 46 цього Закону здійснюється у встановленій черговості вже після їх стягнення з боржника.»

Така позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/7824/18 від 22.04.2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. На підставі чого вимоги представника про визнання протиправними дій саме органу ДВС, а не державного виконавця, є такими що не відповідають вимогам цивільно процесуального законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, саме формулювання прохальної частини скарги не конкретизує бездіяльність якого саме державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби скаржник вважає неправомірними, а само по собі оскарження бездіяльності органу ДВС не передбачено діючим цивільно процесуальним законодавством.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Пунктом 8.19 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.08 № 2274/5 передбачено, що завершені виконавчі провадження в архів органу юстиції не передаються і підлягають знищенню відповідно до цього Порядку після закінчення строків їх зберігання.

Відповідно до п. 9.9. цього Порядку, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, обчислення строків зберігання документів проводиться із 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством, а відповідно п. 9.10 цього ж Порядку - виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.

Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на теперішній час) передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частина 1, 2 статті 50 та частина 3 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) передбачає, що: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У зв`язку зі знищенням виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт та обтяження на все майно Заявника, підстави для подальшого застосування арешту та обтяження майна відсутні.

У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014 №6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15 зазначено наступний правовий висновок:

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

В даній справі після завершення виконавчого провадження № АК165765 у зв`язку з виконанням боржником виконавчого документу, державним виконавцем всупереч вимогам ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) не зняв арешт з майна боржника.

За змістом статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно із ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна (коштів) може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином вимоги в частині зобов`язання Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального^управління Міністерства юстиції (м. Харків) () зняти арешт з майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, накладені на підставі Постанови від 27 грудня 2010 року в провадженні № АК165765 підлягають задовленю.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 259-261, 447-451 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу представника боржника ОСОБА_1 , адвоката Іванової Наталі Олександрівни на бездіяльність Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач: Держава в особі Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області про визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання зняти арешт з майна - задовольнити частково.

Зобов`язати Холодногірсько-Новобаварський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального, управління Міністерства юстиції (м. Харків) () скасувати арешт з майна ОСОБА_1 та зняти оголошення заборони на його відчуження, накладені на підставі Постанови від 27 грудня 2010 року в провадженні № АК165765.

В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 08.02.2022.

Суддя: А.М.Гримайло