ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2747/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Анатоліївни, АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.А., АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що 26 грудня 2007 року між нею (ОСОБА_1 ) та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 39.29-50/1088к про надання ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 цільового кредиту в сумі 125 000 долдарів США, зі сплатою 11,75% річних на строк до 25 грудня 2032 року для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки № 39.29-50/618і від 26 грудня 2007 року, згідно з умовами якого вона передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 грудня 2007 року.

У листопаді 2018 року з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про те, що належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 було перереєстровано на іншого власника - ПАТ «Укрсоцбанк», таке рішення прийнято державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.А. 07.11.2018 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43982899 від 12.11.2018 року на підставі: довіреності, серія та номер 2166 04.10.2018, видавник: ОСОБА_2 ПНКМНО, повідомлення-розписка, серія та номер: 2746, виданий 24.07.2018 року, видавник: СЗ 367, повідомлення, серія та номер: 13.3-03/96-7024, виданий 20.07.2018, видавник: АТ «Укрсоцбанк», договір кредиту, серія та номер: 39.29-50/1088к, виданий 26.12.2007 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір № 39.29-50/618і, серія та номер 6848, виданий 26.12.2007 року, видавник ОСОБА_3 ПНКМНО

В обґрунтування недійсності правочину позивач посилається на встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону примусового звернення стягнення на заставлене майно, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті для споживчих цілей і відчужувана за договором купівлі-продажу квартира є єдиним постійним місцем її проживання. Вважає, що на період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, квартира не могла бути відчуженою (вибутою з її володіння), а рішення державного реєстратора, який грубо порушив вимоги вказаного закону, має бути визнано пратиправним та скасовано. За наслідком вимог, оскільки фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про держану реєстрацію прав та обтяжень від 12.11.2018 року, індексний номер: 43982899, номер запису про право власності: 28859717, приватного нотаріуса Київського міського нотарвального округу Сазовоної О.М., яке стало підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 28859717 про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» про вказану квартиру.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року (а.с.188 том 1), позовні вимоги підтримали з тиж же підстав та просили їх задовольнити. При цьому позивачка визнала, що не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені іпотекою.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Тищенко К.О., діюча на підставі довіреності від 29 вересня 2021 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на доводи відзиву наданого ПАТ «Альфа-Банк» на позов. Зокрема, ПАТ «Альфа-Банк» зазначає, що не є підставою для задоволення позовних вимог посилання позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за оспорюваним рішенням державного реєстратора нерухоме майно не відчужувалось. Вимоги указаного Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору. Позивач як іпотекодержатель згідно з договором іпотеки та частиною 3 статті 36 Закону № 898-IV може задовольнити свої кредиторські вимоги під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі, встановленому статтею 38 цього Закону. Продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі визначено умовами договору іпотеки, та з урахуванням положень статей 36, 38 № 898-IV Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Відповідачем ПАТ «Альфа-Банк», як правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», надано відзив на позов у формі письмових пояснень від 19 лютого 2020 року (а.с. 93 - 103 том 1), у якому представник відповідача просив також застосувати правові висновки Верховного Суду з аналогічних правовідносин, зважаючи на те, що згідно спірних правовідносин АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19).

У договорі іпотеки від 26 грудня 2007 року № 39.29-50/618і, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк», передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру, оскільки позичальник ОСОБА_1 не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою. При цьому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Відповідь на такий відзив позивачем не надано.

Відповідач в особі нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонова О.А. в судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності та прийняття рішення суду згідно чинного законодавства. Також у порядку виконання ухвали про витребування доказів надані матеріали, на підставі яких проводились реєстраційні дії за за об`єктом нерухомості щодо квартири АДРЕСА_1 (а.с. 1-33).

Відзив на позов таким відповідачем не наданий.

Третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності та прийняття рішення суду згідно чинного законодавства; відзив на позов третьою особою не наданий.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності такого відповідача, третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін.

Справа, передана до Дарницького районного суду м.Києва за підсудністю згідно ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 20 лютого 2020 року (а.с.36-38 том 1), розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням 11 січня 2022 року (а.с.86 том 2).

Вислухавши пояснення сторін (представників), їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши доводи відзиву на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні за відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки примусового стягнення на предмет іпотеки не відбулося, іпотекодавець ОСОБА_1 надала згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя згідно відповідного застереження в іпотечному договорі, й такі висновки узгоджується із правовими висновками Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі посвідченого нотаріусом КМНО Кравченко І.С. договору купівлі-продажу, укладеного 26 грудня 2007 року з ОСОБА_5 , позивачка ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13 - 15, 18).

26 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР (ПАТ, АТ) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (а.с. 9- - 95 том 1), укладено договір кредиту № 39.29-50/1088к про надання АКБ СР «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 цільового кредиту в сумі 125 000 долдарів США, зі сплатою 11,75% річних на строк до 25 грудня 2032 року для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10-13, 14-15).

В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки № 39.29-50/618і від 26 грудня 2007 року, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 грудня 2007 року Кравченко І.С. (а.с. 16 - 17).

Повідомленням від 20 липня 2018 року за вихідним № 13.3-03/96-7024 ПАТ «Укрсоцбанк» повідомило боржника та іпотекодавця ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором № 39.29-50/1088квід 26 грудня 2007 рокустаном на 20 липня 2018 року в розмірі 318 739,59 доларів США та намір кредитора звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке отримано у належний спосіб (особисто) ОСОБА_1 25 липня 2018 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про її особисте отримання такого повідомлення (а.с. 77 - 78 том 2).

07 листопада 2018 року АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки - квартиру квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8).

Відповідно до статті (пункту) 4 іпотечного договору № 39.29-50/618і, укладеного 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 передбачено таке.

4.1У разі невиконання або неналежного виконання Іпотокодавцем основого зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

4.2У разі порушення Іпотокодавцем обов`язків, встановлених цим договором Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

4.3Іпотокодавець в будь-який час до моменту реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення стягнення шляхом повного виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

4.4Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення його належного господарського використання згідно з його цільовим призначенням, а також отримання доходів, предмет іпотеки передається Іпотекодержателю, або треті особі за погодженням між Іпотокодавцем та Іпотекодержателем в управління на період його реалізації у порядку встановленому цим Договором. Упраління предметом іпотеки відповідно до цього пункту може здійснюватися зокрема шляхом його передачі в найм (оренду), лізинг інше.

4.5 Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

- на підставі рішення суду; або

- на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

- шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або

- шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі, що відповідає закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

У пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

В іпотечному договорі від 26 грудня 2007 року № 39.29-50/618і, укладеному між банком та ОСОБА_1 , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

- на підставі рішення суду; або

- на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

- шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або

- шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно суд встановив, що АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

Законодавець чітко визначає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, вказуючи на те, що це має бути або договір про задоволення вимог іпотекодаржателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, що узгоджується із правовою позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 року у справі № 754/17290/15-ц.

Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19).

За таких підстав та обставин, суд на підставі доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що у договорі іпотеки від 26 грудня 2007 року № 39.29-50/618і, укладеному між ОСОБА_1 та банком, передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки позичальник ОСОБА_1 не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою, що нею визнається. У зв`язку із чим суд приходить до висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Такий висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року по справі № 201/344/18, провадження № 61-47421св18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Доводи позивача про те, що відповідачем безпідставно не застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спростовуються встановленими обставинами про те, що звернення стягнення на спірну квартиру здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавець ОСОБА_1 надала згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього, що погоджено у пункті 4.5.3 іпотечного договору.

Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 263, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Анатоліївни, АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, - відмовити.

Судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: