Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Київ

справа № 161/11495/19

провадження № 61-3053св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі -

ПАТ «Банк Михайлівський») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, визнання правочину дійсним та визнання права.

Позов мотивовано тим, що 26 березня 2015 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір банківського рахунку «Поточний рахунок «Ощадний» № НОМЕР_1 , на виконання якого їй було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 для поповнення та зняття готівкових коштів через касу банку, для безготівкових зарахувань відсотків від депозитів та повернення коштів з депозитних рахунків.

14 квітня 2016 року між нею, як позикодавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»), як позичальником, було укладено договір № 980-043-000221820, на виконання якого вона перерахувала 30 000 грн в тимчасове користування позичальника, а останній зобов`язався повернути їх в обумовлений строк на її рахунок у банку та сплатити відповідні проценти.

Також, 14 квітня 2016 року нею було укладено з приватним акціонерним товариством «СК Форте» (далі - ПрАТ «СК Форте») договір добровільного страхування фінансових ризиків «Капітал», від імені якого діє, як повірений, ПАТ «Банк Михайлівський».

19 травня 2016 року на виконання договору № 980-043-000221820

від 14 квітня 2016 року на її рахунок № НОМЕР_2 ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» було повернуто позику в розмірі 30 000,00 грн та сплачено 710,73 грн процентів за користування нею.

23 травня 2016 року на підставі рішення Національного банку України

(далі - НБУ) від 23 травня 2016 року № 13/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський», згідно якого розпочато процедуру виведення банку з ринку. Згідно із рішенням правління НБУ від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський», виконавчою дирекцією Фонду 12 липня 2016 року прийнято рішення № 1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноваження ліквідатора банку».

Станом на день запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» на її поточному рахунку № НОМЕР_2 залишок коштів становив 30 713,73 грн. За інформацією на офіційному сайті Фонду, виплати гарантованого відшкодування вкладникам банку розпочалися 15 липня 2016 року. Звернувшись до банку вона отримала інформацію, що її немає в реєстрі на виплату. Крім того, на запит отримала відповідь від банку, яка містить повідомлення про нікчемність правочину № 3Г1/8182 від 23 січня 2017 року та що зарахування коштів на її рахунок № НОМЕР_2 з рахунку ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», здійснені 19 травня

2016 року, є нікчемним правочином. Відповідачами не визнаються (заперечуються) її права розпоряджатися коштами, які обліковуються банком на поточному рахунку у розмірі 30 710, 73 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати дійсним договір банківського рахунку «Поточний рахунок «Ощадний»

№ 980-043-000000226 від 26 березня 2015 року, договір

№ 980-043-000221820 від 14 квітня 2016 року та банківські операції з перерахування коштів від ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на її рахунок № НОМЕР_2 від 19 травня 2016 року в сумі 30 000 грн та 710,73 грн; визнати її право на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за рахунком № НОМЕР_2 у загальному розмірі 30 710,73 грн; зобов`язати ПАТ «Банк Михайлівський» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про неї, як вкладника; зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії по відшкодуванню коштів.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, визнання правочину дійсним, визнання права та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів вчинити дії. Роз`яснено позивачу право на звернення із вказаними позовними вимогами в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спір у цій справі фактично виник у зв`язку з реалізацією позивачем свого права на отримання нею гарантованої суми відшкодування коштів як вкладником банку, а тому природа спірних правовідносин виникла між позивачем та Фондом (уповноваженою особою Фонду).

Вимога позивача до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонду про визнання правочину позивача з третьою особою дійсним є фактично вимогою про встановлення юридичного факту у спорі з відповідачами щодо права на отримання гарантованого відшкодування.

Разом з тим у разі, якщо позивач вважає, що відповідачі, не включивши позивача до загального реєстру вкладників, які мають право на гарантоване відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, діяли незаконно, за відсутності законних підстав відносити спірний переказ коштів до нікчемних у розумінні частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), чим порушили його права, то позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в інший спосіб, з урахуванням статті 54 Закону № 4452-VI.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до

ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, визнання правочину дійсним та визнання права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2019 року у цій справі скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист права споживачів, визнання правочину дійсним та визнання права закрито.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що між сторонами у цій справі не виникло спору про право цивільне. Самі по собі банківські операції не є правочином, а дією по виконанню певної угоди, тому визнання їх дійсними не можуть бути способом захисту права. З огляду на викладене, вимога позивача до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонду про визнання правочину позивача з

ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» дійсним є фактично вимогою про встановлення юридичного факту у спорі з відповідачами щодо права на отримання гарантованого відшкодування, а тому не підлягає розгляду в порядку позовного провадження в судах (цивільному, господарському чи адміністративному).

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами не виникло спору по право, тому вимога про визнання правочину дійсним не підлягає розгляду судом, отже провадження у справі підлягає закриттю.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання її права на отримання відшкодування за рахунком № НОМЕР_2 в загальному розмірі

30 710, 73 грн відповідно до Закону № 4452-VI, то суд апеляційної інстанції зазначив, що у цій справі спір стосується дій Фонду щодо не включення кредиторських вимог ОСОБА_1 до переліку вкладників та реєстру вкладників у період дії тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський».

Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно права на отримання відшкодування коштів за вкладами на рахунок Фонду є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), від 13 червня

2018 року у справі № 820/12122/15 (провадження № 11-517апп18),

від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження

№ 14-58цс18).

Позовна вимога щодо визнання права позивача на отримання відшкодування є взаємопов`язана з позовною вимогою про зобов`язання подати інформацію про позивача, як вкладника, та здійснення виплат відшкодування коштів у межах гарантованої суми, і ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд апеляційної інстанції повідомив позивачу у відповідності до статті 256 ЦПК України, що розгляд спору щодо права позивача на отримання відповідно до Закону № 4452-VI відшкодування за вкладом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

15 лютого 2020 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу (надійшла 17 лютого 2020 року) на постанову Волинського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, у якій заявник просить скасувати зазначене судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, від 05 червня

2018 року у справі № 598/1470/15-ц та постанові Верховного Суду

від 28 березня 2018 року у справі № 757/44693/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанції невірно визначено суб`єктний склад сторін цієї справи, оскільки позовні вимоги у ній заявлені не до уповноваженої особи Фонду, а до

ПАТ «Банк Михайлівський».

Заявник погоджується з тим, що банківська транзакція з переказу коштів не є окремим правочином у розумінні статті 202 ЦК України. В той же час, банківська транзакція нерозривно пов`язана з договором, на виконання та на умовах якого вона здійснюється, та є його невід`ємною частиною. Оскільки оспорюваний переказ коштів був здійснений на виконання умов договору позивача з ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», та кошти були зараховані на банківський рахунок позивача за умовами договору банківського рахунку, нікчемність транзакції може бути пов`язана лише з нікчемністю будь-якого з вищезазначених договорів, на виконання та за умовами яких ця транзакція була здійснена.

Вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі не надали оцінку поведінці відповідачів на предмет правомірності, не розглянули по суті позовні вимоги, а лише зазначили про те, що за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим. У справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов`язані з невизнанням відповідачами дії, спрямованої на набуття позивачем права на грошові кошти, перераховані йому на підставі цивільно-правової угоди, позовні вимоги стосуються не виконання уповноваженою особою Фонду повноважень цього Фонду, а представництва ним банку у приватноправових цивільних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року справу № 161/11495/19 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 березня 2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку «Поточний рахунок «Ощадний» № НОМЕР_1 , на виконання якого банком було відкрито

ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_2 .

14 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» було укладено договір № 980-043-000221820, за умовами якого ОСОБА_1 перерахувала ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 30 000 грн для тимчасового користування за плату, а ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» зобов`язався повернути їй отримані кошти в обумовлений строк на поточний рахунок

№ НОМЕР_2 у ПАТ «Банк Михайлівський» та сплатити за період користування відповідні проценти.

14 квітня 2016 року ОСОБА_1 було укладено з ПрАТ «СК Форте» договір добровільного страхування фінансових ризиків «Капітал», від імені якого, як повірений, діє ПАТ «Банк Михайлівський».

На виконання договору № 980-043-000221820 від 14 квітня 2016 року від ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 травня 2016 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 у ПАТ «Банк Михайлівський» надійшли кошти в розмірі 30 000 грн, з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договором № 980-043-000221820 від 14 квітня 2016 року» та

710,73 грн з призначенням платежу «Оплата процентів по договору

№ 980-043-000221820 від 14 квітня 2016 року».

Відповідно до постанови правління НБУ від 23 травня 2016 № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 23 травня 2016 року

№ 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Правлінням НБУ прийнято рішення від 12 липня 2015 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський».

З 15 липня 2016 року почались виплати гарантованої суми вкладникам через банки - агенти, проте ОСОБА_1 не було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Відповідно до повідомлення ПАТ «Банк Михайлівський» № 3Г1/8182

від 23 січня 2017 року про нікчемність правочину зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 з рахунку ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», здійснені 19 травня 2016 року, є нікчемними правочинами в силу положення статті 215 ЦК України та пунктів 7-9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом просила визнати дійсним договір банківського рахунку «Поточний рахунок «Ощадний» № 980-043-000000226 від 26 березня 2015 року, договір

№ 980-043-000221820 від 14 квітня 2016 року, який відповідачем віднесено до нікчемних у розумінні частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI; визнати її право на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за рахунком

№ НОМЕР_2 у загальному розмірі 30 710,73 грн.

Законом № 4452-VI установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, відносини між Фондом, банками, уповноваженою особою Фонду і фізичними особами.

Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Частина друга статті 26 Закону № 4452-VI передбачає, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Відповідно до частини п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

За статтею 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Водночас стаття 215 ЦК України визначає загальні засади недійсності правочину. Відповідно до частини другої цієї статті недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Тож за результатами перевірки, здійсненої Фондом відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати нікчемність правочинів. Вони лише виявляють і фіксують у відповідному наказі ті правочини, які є нікчемними, виходячи з приписів закону.

Отже, відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, яке є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку, а відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в постановах від 16 травня 2018 року у справі

№ 910/24198/16, від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16 та

від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу прямих вимог статті 216 ЦК України, за змістом якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, у випадках, встановлених

ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Такий випадок передбачений, зокрема, частиною другою

статті 220 ЦК України, за змістом якої суд може (за наявності певних умов) визнати дійсним договір, який є нікчемним у зв`язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого договору.

Також за абзацом другим частини другої статті 221 ЦК України на вимогу заінтересованої особи суд може визнати дійсним правочин, нікчемний за абзацом першим частини другої цієї статті, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь малолітньої особи.

З системного аналізу наведених норм вбачаються певні ознаки, що є спільними для випадків, коли законодавець передбачає визнання правочину дійсним за рішенням суду.

Так, у кожному з наведених випадків відповідний правочин є нікчемним у силу прямої вказівки закону на те і ці підстави існуючої нікчемності правочину, як і обставини, у зв`язку з якими вони склалися, визнаються та не оспорюються сторонами.

Сторони усвідомлюють, що правочин не спричинив та не спричинятиме в майбутньому будь-яких правових наслідків, крім наслідків його нікчемності, не спричиняє прав і обов`язків, які малися на меті внаслідок вчинення такого правочину.

Оскільки сторони усвідомлюють нікчемність правочину в силу припису закону, то метою звернення заінтересованої особи до суду є надання юридичної сили, легітимності такому нікчемному правочину шляхом прийняття про це судового рішення, що і зумовить настання відповідних прав та обов`язків у сторін правочину.

Повноваження суду щодо узаконення нікчемного правочину чітко та недвозначно передбачені цивільним законодавством.

Тож визнання нікчемного правочину дійсним на підставі рішення суду є можливим у випадках, прямо встановлених цивільним законодавством, тоді цивільні права і обов`язки виникають з рішення суду (частина п`ята

статті 11 ЦК України), а без такого рішення суду не існували та не існуватимуть.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження

№ 14-24цс20).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» стосується як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у справі, що розглядається, вимога позивача до уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонду про визнання правочину позивача з ТОВ «Інвестиційно - розрахунковий центр» дійсним є фактично вимогою про встановлення юридичного факту у спорі з відповідачами щодо права на отримання гарантованого відшкодування, а тому не підлягає розгляду в порядку позовного провадження в судах (цивільному, господарському чи адміністративному).

Позивачка у цьому провадженні просить суд установити та надати правову оцінку обставинам, які підлягають встановленню та оцінці судами в іншій справі у межах спору позивачки з Фондом про її право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду чи у межах спору позивачки

з ПАТ «Банк Михайлівський» щодо права на включення її вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

У постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (провадження № 14-341цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що не підлягає розгляду в порядку позовного провадження в судах (цивільному, господарському чи адміністративному) спір про встановлення юридичного факту у спорі з відповідачем та Фондом щодо права на отримання гарантованого відшкодування банківського вкладу.

При цьому зазначила, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами.

Що ж до вимоги про визнання за позивачкою права на відшкодування заборгованості за цим вкладом за рахунок коштів Фонду, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що така вимога за своєю правовою природою стосується саме формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та затвердження такого реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, а отже є публічно-правовим спором і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами.

Відповідні правові позиції у подібних правовідносинах було висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 12 квітня

2018 року у справі №820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі

№ 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18 та від 4 вересня 2019 року у справі № 466/7405/16-ц.

Тож у разі, якщо позивачка вважає, що невключення її до загального реєстру вкладників, які мають право на гарантоване відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за відсутності законних підстав відносити спірний правочин до нікчемних у розумінні частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, порушує її майнові права вкладника банку, то позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в інший спосіб, з урахуванням статті 54 Закону № 4452-VI.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц (провадження

№ 14-160цс18).

Доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16,

від 05 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 757/44693/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанції у цій справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20).

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта