КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/5575/21
Провадження № 2/552/126/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2022 року Київський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Мовчан В.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.07. 2007 року по 21 .02.2020 року. У період шлюбу придбали кв. АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрували за відповідачем. Нерухоме майно придбане за спільні кошти та в інтересах сім`ї, а саме з метою забезпечення родини власним житлом. Після розірвання шлюбу позивач змінила фактичне місце проживання, відповідач разом з їх малолітньою дочкою продовжують проживати в даній квартирі. Просила визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю сторін, визнати за нею право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відзив на позовну заяву не визнала, вважає його безпідставним, обставини, що викладені в ньому не доведені належними доказами.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири та пояснив, що дана квартира була придбана за кошти його матері від реалізації належного їй нерухомого майна. При вирішенні спору просив врахувати, що з ним проживають діти , які перебувають на повному його матеріальному утриманні , а тому згоден, щоб за позивачем було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири.

Представник відповідача підтримав наданий суду відзив та пояснив, що сторона відповідача не заперечує, що квартира є спільною сумісною власністю. Проте просив урахувати, що дана квартира куплена не за кошти сторін, які на той час не мали такого доходу, а за кошти матері відповідача, яка продала належну їй квартиру та передала кошти своєму сину. Також просив прийняти до уваги, що з відповідачем проживають діти сторін, які знаходяться на його утриманні. Позивач виїхала за межі країни у 2016 році.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що сторони 20 липня 2007 року зареєстрували шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року розірвано ( а.с.14).

13 травня 2011 року згідно договору купівлі-продажу , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 . Відповідно до договору ОСОБА_2 діє зі згоди дружини ОСОБА_4 , на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 13.05.2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. Пунктом 1 цього договору встановлено, що покупець ОСОБА_2 прийняв в спільну сумісну власність зазначену квартиру. Квартира придбана за 110 000 грн. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку ( а.с.17-19).

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені

грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 4 статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, ч.1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Судом установлено, що сторони мають дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовим наказом Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного виду, до повноліття дитини, починаючи з 24 листопада 2021 року.

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що судовий наказ не звернутий до примусового виконання. Останній звернувся до суду у зв`язку з тим, що позивач подала в суд позов про поділ майна. Донька проживає з ним, він самостійно її утримує. Звернення з заявою про видачу судового наказу не мало за собою мети щодо утримання дитини.

Таким чином, суду не надано доказів про те, що присуджені судом аліменти на утримання дитини, яка проживає з батьком є недостатніми для забезпечення її утримання і виховання, а також про те, що дитина повністю перебуває на утримання батька.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є повнолітньою , на даний час не працює, проживає одна. Мати ОСОБА_4 пересилає їй кошти .

У постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року (справа № 297/2837/17) викладений правовий висновок про те, що проживання дітей з одним із батьків само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя відповідно до вимог ч.3 ст.70 СК України.

Оцінивши надані у справу докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не довів належними, допустимими і достатніми доказами існування істотних обставин, з якими ч.3 ст.70 СК України пов`язує можливість відступу від рівності часток подружжя у спільному майні.

Не визнаючи позовні вимоги в частині рівності часток, відповідач також посилався на ту обставин, що спірна квартира була придбана не за кошти сторін.

Аналізуючи дане заперечення суд виходить з наступного.

Згідно договору купівлі-продажу від 06 грудня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Господарьовою І.О., ОСОБА_7 продала кв. АДРЕСА_2 . Продаж зазначеної квартири вчинений за ціною 50 000 грн.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що нею у грудні 2010 року була продана належна їй квартира, всі кошти передані сину ОСОБА_2 , які витрачені на придбання кв. АДРЕСА_1 . Будь-який договір про передачу коштів не укладався.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ході судового розгляду, відповідачем та представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача. Крім того, у судовому засіданні стороною відповідача визнавалось, що дана квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Встановивши дані обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи до уваги норми ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати , а саме сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 975 грн.

Керуючись ст..ст.10,12,81,141,259,263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 975 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення виготовлений 04 лютого 2022 року.

Головуючий Ж.В. Кузіна