Справа № 308/4905/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді:Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.

з участю секретаря: Кекерчень М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2020 року у складі судді Данка В.Й., у справі за заявою ОСОБА_3 , зацікавлені особи - міський відділ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції, стягувач ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа у цивільній справі № 2п-2743/06 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року боржник ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаною заявою.

В її обґрунтування зазначає, що 27 листопада 2006 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі № 2п-2743/06, яким, зокрема, присуджено до стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 , аліменти у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.05.2006 року і до її повноліття.

На підставі вказаного рішення 12 лютого 2007 року судом було видано виконавчий лист №2п-2743/06, який у подальшому позивачкою ОСОБА_1 було звернуто до виконання, про що свідчить заява ОСОБА_1 , подана до державної виконавчої служби 15.02.2007 року за вх. № 3753. На підставі даної заяви, державним виконавцем Ковеня І.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.02.2007 року.

Боржник зауважує, що у 2009 році ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

21 серпня 2009 року, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №2-4186/09 було затверджено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_1 , мати неповнолітньої ОСОБА_5 , відмовилася від отримання аліментів та не буде ставити питання перед судом про позбавлення батьківських прав батька неповнолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_3 в обмін на безперешкодне надання батьком ОСОБА_3 нотаріально оформленого дозволу на виїзд дитини ОСОБА_5 за кордон для відпочинку та інше по досягненню нею 18 років.

Вказана ухвала суду набула законної сили 27.08.2009 року та виконується до цього часу, з моменту її винесення сторонами вона не оскаржувалася.

Після винесення вказаної ухвали та набуття нею законної сили, в серпні 2009 року, ним було погашено всю заборгованість, яка існувала по сплаті аліментів, яка виникла до часу, коли ОСОБА_1 відмовилася від отримання аліментів, що підтверджується квитанцією № 4064 від 12.08.2009 року.

Тобто, звертає увагу, що на час укладення мирової угоди, уся заборгованість погашена, а з моменту затвердження мирової угоди ОСОБА_1 відмовилася від отримання аліментів.

Однак, у квітні 2020 року йому стало відомо, що міським відділом ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції і надалі проводиться стягнення на підставі виконавчого листа 2п-2743/06, що виданий 12.02.2007 року.

04.03.2020 року державним виконавцем Осійська В.В. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом. З вказаної постанови також вбачається, що згідно з розрахунком від 28.02.2018 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 становить 35 500 грн.

Вказує, що таку заборгованість, яка є на даний час та вказана у постанові він не визнає, про те, що виконавчою службою в подальшому здійснюється стягнення на підставі виконавчого листа у справі № 2п-2743/06, не враховуючи ухвалу про затвердження мирової угоди та сплату заборгованості, йому відомо не було, тому вважає, що виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, починаючи з 27.08.2009 року.

На підставі вищевикладеного заявник просив суд визнати виконавчий лист № 2п-2743/06 від 12.02.2006 року, який видано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2006 року у цивільній справі № 2п-2743/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна таким, що не підлягає виконанню з 27.08.2009 року (дата набуття законної сили ухвали суду про затвердження мирової угоди).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2020 року заяву задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2п-2743/06 від 12.02.2006 року, виданий на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2006 року у цивільній справі № 2п-2743/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати дану ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні поданої заяви відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту існування нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на дитину, а також відсутність судових рішень про зменшення розміру аліментів, які стягуються за рішенням від 27 листопада 2006 року, або звільнення від сплати аліментів; суд також не врахував, що доказів на підтвердження факту існування ухвали суду про затвердження мирової угоди між сторонами саме виконавчого провадження - ОСОБА_1 та ОСОБА_10 або про затвердження заяви про відмову стягувача ОСОБА_1 від примусового виконання в процесі виконання рішення матеріали справи також не містять; також ОСОБА_1 не подавала заяву про відмову від аліментів та від примусового виконання в процесі виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.11.2006 року в частині стягнення аліментів з ОСОБА_3 . З врахуванням наведеного, суд безпідставно задовольнив подану заяву.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засідання представник апелянта ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Заявник ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_11 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи подану заяву суд першої інстанції виходив з того, що заявником в судовому засіданні доведено обставину припинення зобов`язання боржника поза межами виконавчого провадження з передбачених законом підстав (глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України).

З такими висновками не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що 27 листопада 2006 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі № 2п-2743/06, яким, зокрема, присуджено до стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.05.2006 року і до її повноліття.

12 лютого 2007 року судом було видано виконавчий лист № 2п-2743/06, який за заявою позивачки ОСОБА_1 було звернуто до виконання, а державним виконавцем Ковеня І.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.02.2007 року.

Також встановлено, що 21 серпня 2009 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у справі №2-4186/09 за позовом ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. За умовами мирової угоди встановлено місце проживання та перебування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , мати неповнолітньої ОСОБА_5 , відмовилася від отримання аліментів та не буде ставити питання перед судом про позбавлення батьківських прав батька неповнолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_3 в обмін на безперешкодне надання батьком ОСОБА_3 нотаріально оформленого дозволу на виїзд дитини ОСОБА_5 за кордон для відпочинку, екскурсії, лікування та інше по досягненню нею 18 років, а також батько надав згоду на виїзд неповнолітної дитини ОСОБА_5 за кордон на постійне місце проживання. Дана ухвала суду набула законної сили 27.08.2009 року.

04.03.2020 року державним виконавцем Осійська В.В. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному розмірі згідно з виконавчим листом № 2-2743, виданим 12.02.2007 року (ВП № 4022251). З вказаної постанови також вбачається, що згідно з розрахунком від 28.02.2018 року за період з 16.02.2006 по 28.02.2018 заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 становить 35 500 грн.

Відповідно до ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню за наведеними положеннями ЦПК України є: 1) виконавчий лист було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням; 3) добровільним виконанням боржником чи іншою особою; 4) з інших причин.

При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Обґрунтовуючи подану заяву заявник вказує, що після укладення вище вказаної мирової угоди у серпні 2009 року ним погашено всю існуючу заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується квитанцією, яка долучена ним до поданої заяви.

Однак, з матеріалів справи не вбачається і судом не встановлено, який конкретно існував за заявником розмір заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, а з долученої заявником копії квитанції взагалі неможливо встановити будь - які відомості, в тому числі : особу платника та одержувача, призначення платежу,дату фінансової операції. Такі твердження заявника ґрунтуються на припущеннях і не можуть бути взяті судом до уваги.

Суд першої інстанції в основу свого висновку взяв до уваги мирову угоду укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у справі №2-4186/09 за позовом ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків, тобто по іншій справі та по іншому спору, а не у справі № 2п-2743/06, за якою видано виковий лист про стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 434 ЦПК України врегульовано питання укладення мирової угоди між сторонами виконавчого провадження відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення. Зокрема, мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ. Питання затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення, задоволення заяви про відмову стягувача від примусового виконання рішення вирішується судом протягом десяти днів з дня надходження до суду відповідної заяви, про що постановляється ухвала.

Аналогічно були врегульовані дані відносини і у ст. 372 ЦПК України в редакції, що діяла у період з 27 листопада 2006 року до 04 жовтня 2016 року, тобто на момент укладення між сторонами вищевказаної мирової угоди і виникнення між сторонами спірних правовідносин.

Згідно із ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року та ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року ухвала суду, якою затверджено мирову угоду в процесі виконання рішення або задоволено заяву про відмову від примусового виконання рішення є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Заявником суду не подано жодних доказів і матеріалами справи не доведено, що між сторонами виконавчого провадження - стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_3 (заявником) в процесі виконання рішення у справі № 2п-2743/06, за яким видано виковий лист про стягнення аліментів на утримання дитини, і який заявник просить визнати таким, що не підлягає виконанню, є затверджена судом мирова угода або прийнята судом відмова стягувача від примусового виконання, та у зв`язку з цими обставинами закінчено виконавче провадження.

Матеріалами справи встановлено, що виконавче провадження за виконавчим листом у справі № 2п-2743/06, продовжувало існувати станом на 04.03.2020 року і державним виконавцем за даним виконавчим провадженням виносилась постанова від 04.03.2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_3 у праві керування транспортними засобами в зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини в розмірі 35 500 грн.

Окрім того, відповідно до ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Заявником суду не надано і в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували укладення між заявником та стягувачем нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно і всебічно не дослідив матеріали справи, та дійшов неправильних висновків про наявність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та неправомірно задовольнив подану заяву.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні поданої заяви.

Представник апелянта поставила питання про розподіл судових витрат у справі та просила стягнути на користь апелянта судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн. та витрати за професійну правничу допомогу (послуги адвокатів ) в сумі 9000 грн.

Витрати по сплаті апелянтом судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 454 грн., є обґрунтованими та доведеними і відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України підлягають задоволенню.

Щодо стягнення витрат за професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн. слід зауважити наступне.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що адвокат Компанієць Н.Г. згідно з договором про надання правової допомоги від 25.08.2021 року, додатковою угодою до нього від 25.08.2021 року, надано послуги: ознайомлення з виконавчим провадженням у справі №2п-2743/06 із затратою 1 год., вартістю 750грн.; ознайомлення зі справою №2п-2743/06 в Ужгородському міськрайонному суді із затратою 1 год., вартістю 750 грн.; ознайомлення зі справою №2-4186/09 в Ужгородському міськрайонному суді із затратою 1 год., вартістю 750 грн.; ознайомлення зі справою № 308/4905/20 в Ужгородському міськрайонному суді із затратою 1 год., вартістю 750 грн.; отримання копій рішень по справам № 308/4905/20, №2п-2743/06, №2-4186/09 із затратою 2 год. вартістю 1500грн.; підготовка апеляційної скарги із затратою 4 год. вартістю 4000 грн.; участь у судовому засіданні в Закарпатському апеляційному суді із затратою 2 год. вартістю 1500 грн., всього 9000грн. (а.с.41-44).

Згідно квитанції №03 від 02.09.2021 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Компанієць Н.Г. 9000 грн. (а.с.40).

Заявник, його представник заперечують заявлені витрати, вважають їх не співмірними, в їх задоволенні просять відмовити.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Колегія суддів вважає, що перелічені вищевказані послуги, які надані адвокатом, затрачена на них кількість годин та їх вартість, за винятком послуги у вигляді отримання копій рішень по справам № 308/4905/20, №2п-2743/06, №2-4186/09 із затратою 2 год. вартістю 1500грн., відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) і розумності, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Натомість послуга у вигляді отримання копій рішень по справам № 308/4905/20, №2п-2743/06, №2-4186/09 із затратою 2 год. вартістю 1500грн. таким критеріям не відповідає, і є фактично складовою стадії ознайомлення з матеріалами справи, а тому не підлягає до задоволення.

За вказаних обставин до стягнення із заявника підлягають витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 7500 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 382-384, 432 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2020 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа № 2п-2743/06 від 12.02.2006 року, який видано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2006 року у цивільній справі № 2п-2743/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна таким, що не підлягає виконанню з 27.08.2009 року, відмовити.

Стянути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 454,00 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. сплаченого судового збору та 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: