Справа № 309/2301/21
Провадження № 2/309/591/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Піцура Я.Я.

за участю секретаря Губаль Г.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Кузнєцова М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що власником будинку за адресою АДРЕСА_1 була її мати ОСОБА_7 , а після її смерті позивач 02.11.2011 року спадкувала даний будинок. При житті мати дозволила проживати в будинку своєму брату ОСОБА_8 та його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Брат матері ОСОБА_8 помер. Після оформлення спадщини вона заявила тітці та її дітям щоб вони виселилися з належного їй будинку та знялися з реєстраційного обліку, оскільки вона бажає проживати в будинку, між ними склалися неприязні відносини, і щоб вони переїхали проживати в побудований ними будинок по АДРЕСА_2 . Син тітки ОСОБА_6 переселився у вказаний будинок однак не знявся з реєстраційного обліку, а ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відмовляються виселятися та продовжують проживати у її будинку, чим порушують її право власності.

Посилаючись на викладене та приписи ст.ст. 317, 319, 391, 406 ЦК України просить суд усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпоряджання власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кузнєцов М.О. просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування посилається на те, що житловий будинку за адресою АДРЕСА_1 складається з двох половин з окремими входами і вони проживають лише в одній половину будинку та не мають доступу до іншої. Дозвіл на проживання у вказаному будинку їм було надано значно раніше, ще бабусею позивача. Стосовно відомостей про наявність у них іншого будинку придатного для проживання, то такий будинок ще лише будується і проживати в ньому на даному етапі неможливо. Тобто виселення відповідачів порушить баланс сторін, так як вони фактично стануть безхатченками. Посилаючись на викладене та правовий висновок ВС у від 15.01.2020 у справі №754/613/18 просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Послався на те, що позивач як власник будинку не може ним користуватися, оскільки відповідачі вчиняють постійні конфлікти. Відповідачі мають власне жило на АДРЕСА_2 , де один і з них ОСОБА_6 вже проживає тривалий час, а отже їх виселення не порушить баланс сторін.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечила проти позову. Зазначила, що дозвіл на їх проживання у будинку надала ще бабуся позивачки, а не її мама. Будинок на АДРЕСА_2 не придатний до проживання. Її син ОСОБА_6 там проживає лише як сторож, щоб цигани не розікрали. Там є лише одна кімната, у якій можливе проживання, і то в поганому стані. Будинок до газопостачання не підключено. У тому будинку мали б бути 2 жилі кімнати і кухня. Однак наразі сім`я із трьох осіб там не зможе проживати.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позову. Послався на те, що виселення відповідачів порушить справедливий баланс інтересів, оскільки внаслідок цього вони стануть безхатченками.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , який є сином позивачки, суду пояснив, що в спірному будинку він проживав з 5 років у бабусі, його батьки в цей час їздили у Чехію на заробітки. Там постійно були сварки. Коли він вернувся з 1 курсу університету, то бабуся жалілася йому про вічні сварки. Коли бабуся померла, то батьки хотіли туди в`їхати, однак зробити ремонти і проживати там не можливо через відповідачів. Тому батьки стали жити у нього на квартирі. Відповідачі побудували собі будинок і можуть там проживати, зокрема один із них ОСОБА_6 там тривалий час проживає. Однак він особисто не знає у якому стані той будинок.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , яка є двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , суду пояснила, що покійна ОСОБА_7 постійно говорила ОСОБА_4 про те, що якщо не хоче жити разом з вуйком (чоловік ОСОБА_2 ), то має заплатити гроші щоб вони доремонтували хату. Після її смерті відповідачі відповідачі проживали у своїй частині будинку, а інша залишилась пуста. Ремонти у тій частині майже не робилися, можливо щось забетонували. Щодо будинку на АДРЕСА_2 , то жити неможливо, є лише одна трохи зроблена кімната розміром 4х4 м. З комунікацій там лише електрика, газу немає. Там живе ОСОБА_6 десь два роки, в тій частково зробленій кімнаті, щоб цигани не розікрали. Три особи в тій кімнаті жити не зможуть. Ствердила, що відповідачі живуть у будинку на АДРЕСА_1 , давно десь 40-45 років, з дозволу ще бабусі позивачки. Вони там провели газ, каналізацію, замінили електропроводку. П`янок і дебошів там не було. Також їй невідомо щоб ОСОБА_2 не пускала ОСОБА_4 на її частину будинку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.2011 року ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.12, 14).

Відповідно до копії будинкової книги будинку АДРЕСА_1 такий є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 з 18.04.1979 року, ОСОБА_5 з 19.12.2000 року та ОСОБА_6 (дату реєстрації місця проживання неможливо встановити) (а.с.9, 10).

А згідно довідки ВК Хустської міської ради від 02.07.2021 року №7870 разом з власником будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 у ньому зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.11).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Такий висновок викладено у постанові ВС від 15.01.2020 року у справі №754/613/18.

Повертаючись до обставин даної справи суд констатує наступне.

Так, встановлено, що один з відповідачів ОСОБА_6 фактично не проживає у будинку в АДРЕСА_1 , що у тому числі й визнається позивачем у позовній заяві, а отже підстав для його примусового виселення немає, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити.

Щодо інших двох відповідачів, то слід зазначити, що заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 посилалася на те, що внаслідок виселення відповідачів вони фактично будуть позбавлені житла, оскільки будинок за адресою АДРЕСА_2 лише будується і не придатний до проживання, що покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками. На підтвердження чого нею надано відповідні фотосвітлини будинку АДРЕСА_1 (а.с.44-43) та будинку в АДРЕСА_2 (а.с.44-50), на яких відображено внутрішній стан останнього будинку у якому проводяться капітальні будівельні роботи, і виходячи з даних фотосвітлин зображений на них будинок ще не є придатним для проживання. При цьому представник позивача при дослідженні даних доказів поставив під сумнів, що на них відображений саме будинок за адресою АДРЕСА_2 . Водночас суд зазначає, що виходячи з предмету та підстав даного позову, обов`язок доведення обставини щодо наявності у відповідачі місця проживання лежить саме на позивачу, і таким не надано жодних доказів на підтвердження даних обставин. Натомість надані відповідачем фотосвітлини узгоджуються з показами свідка ОСОБА_10 , а тому суд бере їх до уваги. Отже у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що на час розгляду справи судом, вказаний будинок було добудовано чи він став придатним до проживання. Відповідних доказів, які б достеменно стверджували, що відповідний будинок є придатним для проживання родини з трьох осіб - суду не надано. Та ж обставина, що в будинку проживає один з відповідачів ОСОБА_6 , однак як визнано у судовому засіданні відповідачем у якості сторожа (у кімнаті яка є майже непридатною для проживання), не є на думку суду достатнім для висновку про придатність будинку до проживання в цілому для родини з трьох осіб різної статі. А тому суд бере до уваги твердження відповідача про те, що будинок за адресою АДРЕСА_2 , лише будується і не придатний до проживання. У будь-якому разі дане твердження відповідача позивачем не спростовано.

Таким чином оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 тривалий час проживають у спірному будинку, сплачують витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі (а.с.63-72), тобто мають тривалий зв`язок із ним як із житлом, і наразі іншого придатного для проживання житла такій відповідачі не мають, то їх виселення без надання іншого жилого приміщення покладена на них надмірний тягар та порушить справедливий баланс інтересів.

Щодо посилання позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц та від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, то у вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду також дійшла правового висновку про необхідність дотримання пропорційності та справедливого балансу інтересів при виселенні особи із займаного приміщення. При цьому, на відміну від справи яка розглядається наразі, у зазначених вище справах відповідачі мали інше придатне для проживання житло, а тому Велика Палата Верховного Суду і дійшла висновку про можливість їх виселення. Відтак фактичні обставини даної справи є дещо різними.

А отже на думку суду пред`явлений наразі ОСОБА_4 позов є передчасним та задоволенню не підлягає.

Судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2022 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.