КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/7119/21 Головуючий у І інстанції Лісовська О.В.
Провадження №22-ц/824/86/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення дій, що порушують право,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . У період перебування у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 02.09.2010 року позивач разом з дружиною, а у подальшому і з дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Сусідка сім`ї ОСОБА_2 з 2019 року шахрайським способом увійшла у довіру до дочки ОСОБА_4 , постійно у відсутності батька та матері у квартирі робить різні маніпуляції із свідомістю малолітньої дитини. Починаючи з березня 2020 року відповідачка у присутності дочки не впускала позивача до квартири, у зв`язку з чим позивач звертався до поліції із відповідною заявою. Відповідачка намагається такими діями нав`язати думку, що вона головніша за батька, а дитина повинна їй підкорятися. У подальшому відповідачка надавала поліції неправдиві свідчення проти позивача, щоб у подальшому маніпулювати свідомістю дитини та вказувати, що батько поганий, тим самим ставила авторитет батька під сумнів.

Також відповідачка, маніпулюючи свідомістю дитини, заволоділа ключами від квартири позивача, приходила до квартири без запрошення і дозволу позивача. Втручання відповідачки у процес виховання дочки, її психологічний вплив на дитину, нівелювання з її сторони сімейних та особистих цінностей можуть спричинити непоправні наслідки, завдати шкоди вихованню та розвитку дитини, що викликає у позивача занепокоєння. На підставі викладеного позивач просив суд визнати протиправними дії відповідачки щодо незаконного втручання у здійснення права малолітньої ОСОБА_4 на особисте і сімейне життя, недоторканність житла; зобов`язати відповідачку припинити спілкуватися будь-якими способами з ОСОБА_4 та наближатися ближче 100 метрів до дитини, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дослідив та не дав правову оцінку в рішенні жодному доказу, які позивач надав разом із поданням позовної заяви, зокрема, під час розгляду справи не було досліджено CD-диск із відео записами, які підтверджували протиправні дії відповідачки щодо незаконного втручання у здійснення права малолітньої ОСОБА_4 на особисте і сімейне життя.

Суд не дослідив та не дав правової оцінки в рішенні, що тимчасовий заборонний припис стосовно кривдника серія АА № 005301 від 06.04.2020 року, складено на ОСОБА_1 про психологічне насилля в сім`ї, на основі неправдивих свідчень ОСОБА_2 .

Суд не оцінив впливу на психіку, відношення до батьків, порушення прав малолітньої дитини сторонньою особою, яка в її присутності принижує батька, не надає йому вільного доступу до власного помешкання, відкриває на нього фіктивні кримінальні справи, при цьому вказує дитині, як потрібно їй себе вести по відношенню до дорослих.

У своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні відповідачка не заперечувала факт, що вона спілкувалася з дитиною ОСОБА_4 , інколи забирала її зі школи за дорученням її матері та перебувала в квартирі позивача наодинці з неповнолітньою дитиною.

Але всі ці дії вчинялися відповідачкою без дозволу позивача, який батьківських прав не позбавлений і має такі ж самі права як і матір дитини, тобто якщо мати надала дозвіл на вчинення певних дій щодо дитини, то необхідно з`ясувати чи дає дозвіл батько на вчинення таких дій, зокрема на спілкування з відповідачкою, але суд першої інстанції на це увагу не звернув і не надав належної правової оцінки фактам втручання відповідачки у сімейне та особисте життя позивача та його дочки.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні що місце проживання дитини було визначено за згодою батьків, що не відповідає дійсності. Місце проживання дитини за згодою батьків визначено не було, на даний час Деснянським районним судом м. Києва слухається справа №754/1811/21 про визначення місця проживання дитини.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду.

ОСОБА_1 в судовому засідання просив апеляційну скаргу задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Про час, дату та місце судового розгляду належним чином повідомлена.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_3 і сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час малолітня ОСОБА_4 проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Місце проживання дитини було визначено за згодою батьків.

Відповідачка ОСОБА_2 є сусідкою ОСОБА_3 і проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено протиправність дій відповідачки щодо неповнолітньої ОСОБА_4 і наявність підстав для захисту батьком дитини її прав від дій відповідачки.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Позивач підставами для свого позову зазначив захист прав його доньки ОСОБА_4 від психологічного впливу відповідачки на дитину, від залякування відповідачкою дитини, нав`язування дитині неповаги до дорослих, вимагання від дитини слухняності сторонній особі та нав`язування дитині поведінки та думок протилежних батьківським.

При цьому обґрунтував свій позов тим, що відповідачка вчиняє такі неправомірні винні дії, чим втручається в особисте і сімейне життя дитини, недоторканість її житла.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

На доведення свого позову позивач надав суду такі докази:свідоцтво про народження ОСОБА_4 , яким доводиться, що він є її батьком, терміновий заборонний припис щодо ОСОБА_1 , рішення окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року, яким скасовано терміновий заборонний припис щодо ОСОБА_1 , а також витяг з Єдиного реєстр досудових розслідувань, з якого вбачається, що 06.04.20 до Деснянського УП надійшла ухвала Деснянського районного суду м. Києва про внесення відомостей до ЕРДР за заявою ОСОБА_1 від 16.03.2020 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.356 КК України. 26.06.2020 року кримінальне провадження закрито ч.1 ст. 284 КПК п.2.

Також позивачем надано аудіо диск на якому зафіксовані події, як він спілкувався з працівниками поліції в березні 2020 року біля квартири АДРЕСА_3 . Апелянт наголошував на тому, що суд не дав оцінки цьому доказу, а саме цей доказ доводить неправомірні дії відповідачки, отже колегія суддів дослідила цей доказ.

На диску знаходяться відео файли з яких вбачається, що позивач пояснював працівникам поліції, що існує рішення суду, яким підтверджено його право власності на частку в кватирі, а тому він має право зайти в квартиру, однак двері квартири йому не відчиняють. Працівниками поліції було роз`яснено ОСОБА_1 про його право на звернення до суду з позовом до іншого співвласника квартири про усунення перешкод у користуванні квартирою, а також те, що вони не мають повноважень вимагати від осіб, які знаходяться в квартирі відчинити двері і впустити в квартиру позивача. Із квартири виходила жінка, яку працівники поліції встановили як ОСОБА_2 , про що зазначили в терміновому заборонному приписі, який склали стосовно ОСОБА_1 , який вчиняв домашнє насилля щодо дочки ОСОБА_4 , яке полягало в психологічному насиллі, стуканні в двері, залякуванні дитини. Також працівники поліції телефонували матері дитини ОСОБА_3 , яка є співвласником квартири і спілкувались з нею телефоном.

Жоден із наданих суду доказів не доводить будь-яких дій відповідачки, які порушують права та інтереси ОСОБА_4 .

Як пояснила в судовому засіданні в суді першої інстанції відповідачка вона є сусідкою матері дитини ОСОБА_3 і остання найняла її для догляду за дитиною під час її відсутності. Тобто вона знаходиться поряд із дитиною лише з дозволу матері дитини.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що порушення прав дитини відповідачкою в судовому засіданні не встановлено.

Разом із тим із змісту позову, дослідженого аудіо-відеодоказу, а також пояснень позивача в суді апеляційної інстанції вбачається, що між позивачем та його бувшою дружиною ОСОБА_3 існують спори щодо користування квартирою. Також позивач не згоден із тим, що матір дитини без погодження із ним найняла няню для дитини. Фактично він захищає своє право на участь у вихованні дитини, а не права дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що позивач, як батько дитини, який проживає окремо, зобов`язаний здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, має право на спілкування з дитиною, її виховання.

Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Наведені норми регулюють права батьків на виховання дитини. Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 проживає з дитиною, а тому саме вона вирішила хто має право перебувати біля дитини на час відсутності матері вдома. ОСОБА_2 , як няня дитини, не уповноважена допускати до квартири, в якій знаходиться дитина, інших осіб без погодження із матір`ю дитини, яка їй і передала ключі від квартири.

Щодо ОСОБА_1 існує рішення органу опіки та піклування щодо порядку його спілкування з дитиною, визначений графік таких зустрічей батька з дитиною в присутності матері дитини. (а.с.53) Отже будь-які його вимоги до відповідачки надати дозвіл зайти до квартири в якій знаходиться дитина в час, який не передбачений графіком і за відсутності матері дитини, є неправомірними.

Заявляючи даний позов і вимагаючи від відповідачки (няні дитини) не спілкуватись із дитиною, позивач тим самим оспорює право матері дитини вирішувати питання виховання дитини, створення дитині належних і безпечних умов і догляду дитини найнятими особами у відсутність матері.

Таким чином, вбачається, що правовідносини щодо малолітньої дочки позивача існують між ним та матір`ю дитини ОСОБА_3 , а тому вирішення будь-яких позовів щодо прав дитини не може відбуватись без залучення до участі у справі обох батьків дитини. Разом із тим, ОСОБА_3 не була залучена позивачем до участі в даній справі і не могла висловити свою думку щодо заявленого позову.

За наведених обставин, колегія суддів у повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду доказів вчинення відповідачкою протиправних дій щодо малолітньої ОСОБА_4 і наявності підстав для захисту прав дитини від таких дій в обраний позивачем спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справ) за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення дій, що порушують право залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: