Справа № 643/7140/21
Провадження № 2/643/1025/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2022

31 січня 2022 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Сугачової О.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: АТ «Харківська Універсальна Біржа». Третя Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, яким просять визнати дійсним договір №У-01-043-Н купівлі-продажу трикімнатній квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17.01.1996 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 на акціонерному товаристві «Харківська універсальна біржа».

Вимоги позову мотивують тим, що 17.01.1996 на АТ «Харківська універсальна біржа» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між вищевказаними особами, посвідчений печаткою біржи. У відповідності з умовами договору купівлі-продажу квартири позивачі як покупці повинні були сплатити продавцям визначену ціну квартири, а останні повинні передати покупцям зазначену квартиру у строк до 28.01.1996. Всі умови договору купівлі-продажу були повністю виконані сторонами, але договір не був нотаріально посвідчений. З моменту укладання договору та передачі квартири позивачі відкрито користуються вказаним нерухомим майном. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 та за заявою спадкоємця ОСОБА_3 . 19.11.2020 Третьою ХМДНК заведено спадкову справу №66781022. 12.07.20220 помер ОСОБА_9 та за заявою його спадкоємця ОСОБА_1 29.10.2020 Третьою ХМДНК заведено спадкову справу №66659316. Після звернення до нотаріальної контори у березні 2021 в процесі оформлення спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 стало відомо про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вказаної вище квартири. Постановою державного нотаріуса Третьої ХМДНК від 26.03.2021 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частину квартири після померлого ОСОБА_8 . Підставами для відмови у видачі свідоцтва стале те, що правовстановлюючий документ договір №У-01-043-Н купівлі-продажу був укладений та посвідчений АТ «Харківська універсальна біржа» і в подальшому не посвідчений нотаріально, а також і те, що ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_11 ) була малолітньою та не могла приймати участі у біржових торгах.

Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувались.

Відповідачам направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

З боку відповідачів до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено.

Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Від представників третіх осіб до суду будь-які заяви, пояснення не надійшли.

Суд вивчивши доводи позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із такого.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Так, встановлено, що 17.01.1996 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони як продавцями та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 з другої сторони, як покупцями, укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Положенням п.п. 1.14., 1.15. даного договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Договір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації.

Пункт 1.14. включено до договору відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

При укладанні договору купівлі-продажу від 17.01.1996 сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.

Але цей закон вступив у протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу квартири, під страхом їх недійсності (ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири укладався сторонами 17.01.1996, тому до даних правовідносин необхідно застосовувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003, який набрав чинності з 1 січня 2004), а саме, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 і ч. 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам.

Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу квартири від 17.01.1996 був підписаний сторонами правочину - продавцями та покупцями, зареєстрований на АТ «Харківська універсальна біржа», реєстраційний № У-01-043-Н, посвідчений гербовою печаткою.

Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам.

Так, по взаємній домовленості сторін (п.п.1.5.,1.7. договору) товар продано за 200000000 (двісті мільйонів) крб., які покупцями сплачено до підписання договору.

При цьому продавці квартири засвідчили своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 1.8. договору).

Відповідно до п.1. 4 цього договору правовстановлюючими документами на квартиру у продавців було свідоцтво про право власності, яке видано Харківським центром приватизації 31.05.1994р. № 5-94-19612-Х-2, який зареєстрований в КП «ХМБТІ» 01.06.1994.

Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24.01.1996.

Такі обставини вбачаються із копій договору купівлі-продажу від 17.01.1996, реєстраційного посвідчення (а.с.7-9).

Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.

Як було зазначено у рішенні вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється.

Далі, встановлено, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із копій свідоцтва про смерть (а.с.14,15).

Також встановлено, що позивачі звернулися до Третьої ХМДНК із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири АДРЕСА_4 , що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 .

Постановою державного нотаріуса Третьої ХМДНК від 26.03.2021 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу, затверджений на біржі не відповідає вимогам законодавства, оскільки одним із покупцем квартири на момент посвідчення договору зазначено неповнолітню особу ОСОБА_12 .

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справ суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Між тим, позивачами у підтвердження своїх доводів та вимог надано такі докази: копії договору купівлі-продажу, реєстраційного посвідчення, свідоцтва про смерть, постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії та Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.7-17).

Так, як вбачається із змісту тексту рішення, до суду із позовом разом із іншими позивачами звернулась ОСОБА_1 , яка не є стороною (покупцем) квартири АДРЕСА_2 за спірним договором купівлі-продажу від 17.01.1996.

Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано суду, як доказ, підстави зміни прізвища « ОСОБА_11 », що вбачається із тексту позову.

Далі, із змісту постанови нотаріуса вбачається, що на момент посвідчення спірного договору купівлі-продажу, одним із покупців квартири зазначено неповнолітню ОСОБА_12 .

Статтею 15 ЗУ « «Про товарну біржу» визначено сукупність умов для баржевої операції , як угоди, такі як: - якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; - якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК УРСР (в редакції 1963) здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і

створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність)

виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після

досягнення вісімнадцятирічного віку.

У випадках, коли законом дозволяється одружуватися до

досягнення вісімнадцятирічного віку, громадянин, який не досяг

вісімнадцятирічного віку, набуває дієздатності в повному обсязі з

моменту одруження.

Недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод (ст.51 ЦК УРСР в редакції 1963).

Між тим, в матеріалах справи не міститься жодного документа, який би вказував на дату народження ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ), через що суд позбавлений можливості дати оцінку зазначеним вище обставинам.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З боку позивачів клопотань про витребування доказів не надійшло.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, при відсутності належних та достатніх доказів щодо предмету спору, у суду відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним, а тому в задоволені позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89, 158, 264-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволені позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя