КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1851/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року та на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який мотивувала тим, що сторони з 2008 року проживали у цивільному шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказувала, що неповнолітня дитина повністю знаходиться на її фінансовому та матеріальному забезпеченні, проте її заробітної плати ледь вистачає та для подальшого виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків просила суд: стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн, щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до повноліття дитини; а також стягнути з відповідача витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 7 150 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 4 500 грн, щомісячно, починаючи з 30 листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 362, 50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн в дохід держави.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій вказує, що визначений судом розмір аліментів значно перевищує максимальний розмір аліментів на дитину відповідного віку, є непомірним для апелянта та призведе до скрутного матеріального становища останнього, неможливості виконувати рішення, а згодом до заборгованості по аліментам.

Апелянт вважає свідченням формального підходу до розгляду справи є твердження суду щодо врахування стану здоров`я дитини та необхідності постійного догляду позивачкою за дитиною. Крім того, вказує, що такі висновки не підтверджуються матеріалами справи, оскільки жодних документів про стан здоров`я дитини матеріали справи не містять.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вкотре наголошує, що сама позивачка має щомісячний дохід у розмірі 10 000 грн та додатковий дохід, що значно перевищує дохід апелянта.

Разом з тим, апелянт вказує, що позивачу надавались юридичні послуги не адвокатом, а особою, яка не підпадає під визначення осіб, що мають право на надання саме професійної правничої допомоги в одній із організаційних форм адвокатської діяльності, а тому вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню.

Також представник апелянта звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні з ОСОБА_1 на користь держави стягнуто судовий збір в повному обсязі, тоді як позовні вимоги задоволено частково та сума судового збору підлягала пропорційному стягненню до задоволених вимог.

Вказуючи на щире бажання ОСОБА_1 допомагати своїй дитині у фізичному розвитку та матеріальному забезпеченні, представник апелянта просить змінити рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року в частині визначення розміру аліментів, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 30 листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

17 вересня 2021 року відповідачем у справі ОСОБА_1 та його представником адвокатом Онищуком В.В. до суду першої інстанції було подано клопотання про ухвалення у справі додаткового рішення суду в порядку ст. 270 ЦПК України в частині стягнення із позивачки судових витрат ( правничої допомоги) на користь відповідача.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року в прийнятті додаткового рішення за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом першої інстанції не було вирішено питання про стягнення судових витрат, понесених відповідачем при розгляді справи у суді першої інстанції, а в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення необґрунтовано відмовлено.

Вважає посилання суду на відсутність в матеріалах справи меморіального ордеру про сплату ОСОБА_1 на користь адвоката грошових коштів за надання правової допомоги неправомірним, оскільки відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема, є сумою, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Що ж до висновку суду про недоцільність стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу, оскільки за даною категорією справ вона звільняється від сплати судового збору, апелянт вказує, що судові витрати складаються на лише з судового збору, а й з витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витратами на правничу допомогу. Судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи мають різну правову природу і не є тотожними поняттями, тому висновок суду про недоцільність їх стягнення суперечить приписам цивільного законодавства та може свідчити про упередженість суду під час ухвалення судового рішення.

Враховуючи наведене, апелянт просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 550 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат по справі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи, викладені в апеляційних скаргах на рішення суду та ухвалу суду про ухвалення додаткового рішення та просили їх задовольнити.

Підтримуючи доводи, викладені в апеляційних скаргах, апелянт та його представник звертали увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір, не врахував вимоги чинного законодавства щодо визначення розміру аліментів, не у повному обсязі дослідив матеріали справи та призначив розмір аліментів, який перевищує 50% його місячного доходу, що спричинить для відповідача скрутне становище. Також апелянт вважає, що суд першої інстанції покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати понесені позивачкою витрати на послуги, які надані не адвокатом, порушив вимоги ст. 137, 141 ЦПК України

Крім того, апелянт та його представник зазначали, що постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про стягнення із позивачки судових витрат пов`язаних з оплатою послуг адвоката, суд визнав такі вимоги недоцільними, що суперечить положенням п.3 ч.2 ст. 141, та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, тому просили скасувати вказану ухвалу та постановити нове рішення по суті позовних вимог з врахуванням матеріального становища відповідача, можливості ним сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі та покласти на позивачку судові витрати за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції згідно до наданого розрахунку.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 при апеляційному розгляд справи заперечили щодо доводів, викладених апелянтом та його представником на судові рішення та просили залишити їх без задоволення, а вказані судові рішення залишити без змін.

Свої заперечення обґрунтовували тим, що відповідач у справі має можливість сплачувати аліменти на користь позивачки у визначеному судом першої інстанції розмірі, оскільки його доходи становлять не лише ті кошти, які зазначені у довідці ТОВ «Булавіа-посад ЛТД», а також він отримує інші доходи, що свідчить сам факт придбання ним у 2017 році квартири АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , наявність в нього двох автомобілів, що свідчить про досить значний рівень достатку, оскільки утримання вказаного майна значно перевищує отриманий ним дохід із офіційних джерел. Тому просили залишити рішення суду в частині визначення розміру аліментів без змін.

Щодо поданої апелянтом скарги на ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення пояснили, що постановляючи вказане судове рішення суд врахував правовідносини із яких виник вказаний спір, а також той факт, що позивачка і так несе тягар по утриманню дитини та вимушена звертатися до суду за захистом порушених прав, оскільки відповідач в добровільному порядку покладеного на нього обов`язку по утриманню дитини не бажає виконувати. Просили залишити судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2020 рік. У сторін в період вказаних правовідносин народилася дитина - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини Серія НОМЕР_1 , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 30.09.2009, про що зроблено відповідний актовий запис № 1657. У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені - ОСОБА_1 - батько та ОСОБА_3 - мати (а.с. 13).

Також судом при розгляді вказаної справи встановлено, що сторони з 2020 року спільно не проживають та спільного господарства не ведуть. Неповнолітній ОСОБА_1 проживає з позивачем та перебуває на утриманні позивача, а відповідач перестав брати участі у вихованні дитини та в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на її утримання.

У зв`язку з ухиленням відповідачем від обов`язку утримувати дитину, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що дитина знаходиться на утриманні позивача, стан здоров`я дитини, її потреби, а також враховуючи матеріальне становище відповідача у справі суд визнав обґрунтованими вимоги позивачки в частині необхідності стягнення аліментів на її користь та вважав достатнім розміром таких аліментів 4 500 грн.

Апеляційний суд не може у повній мірі погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів не відповідає.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При цьому, аналіз глави 15 СК України дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Колегія суддів перевіряючи рішення суду першої інстанції та доводи апелянта про необхідність стягнення аліментів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновку щодо наявності підстав для стягнення вказаних аліментів в судовому порядку, оскільки відповідачем у справі не спростовано доводи позивачки про ухилення ОСОБА_1 від утримання свого сина ОСОБА_7 в добровільному порядку.

Перевіряючи доводи апелянта та рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції визначаючи розмір аліментів обґрунтовано врахував як матеріальне становище позивачки, так і матеріальне становище та рівень доходів відповідача, наявність у нього нерухомого майна придбаного ним, наявність автотранспортних засобів, а також той факт, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по утриманню та вихованню дитини, що свідчить про дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного - позивачку у справі.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмірі стягуваних аліментів із відповідача в розмірі 4500 грн помилково послався на те, що дитина потребує постійного догляду, оскільки із матеріалів справи вбачається, що вік дитини на час розгляду справи складав 12 років, доказів про наявні в нього захворювання, які б свідчили про необхідність постійного догляду за дитиною позивачкою суду надано не було, а крім того суд першої інстанції не врахував, що визначений ним розмір аліментів, фактично перевищує 50 % його місячного доходу за місце роботи в ТОВ «Булавіа-посад ЛТД», що може призвести скрутного становища для власного проживання, тому вказаний розмір на думку суду повинен бути зменшений до 2500 грн.

Доводи апелянта про те, що в нього на утримання перебуває батько пенсіонер ОСОБА_8 , колегією суддів не приймаються, оскільки належних та допустимих доказів цього відповідачем до суду першої інстанції подано не було , а посилання лише на посвідчення пенсіонера та посвідчення ветерана праці не є такими доказами. Не є такими доказами і видаткові накладні на придбання ліків, оскільки вони датовані 2013 роком та не є іменними (неідентифіковані на ОСОБА_8 ).

Перевіряючи доводи викладені в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 , адвоката Онищука В.І. щодо незаконності задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині покладення на відповідача витрат по оплаті послуг правової допомоги, яку надавали не адвокати, відмови суду першої інстанції ухвалити додаткове рішення в частині розподілу судових витрат судом першої інстанції, а також вирішуючи доводи апелянта про покладення на позивачку судових витрат при апеляційному розгляді вказаної справи, то колегія суддів виходить із наступного.

У частині першій статті 59 Конституції Українизакріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу).

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Положеннями статті 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат, які пов`язані з професійною правничою допомогою, яка надається лише адвокатом.

Заявник самостійно вирішує питання про вибір свого представника у суді, однак держава гарантує такій особі право на відшкодування витрат на правничу допомогу, надану лише адвокатом.

Так із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в тому числі і витрат на правову допомогу стягнув із відповідача на користь позивачки 5362,50 грн, обґрунтувавши такий висновок наявністю договору, укладеного позивачкою із ТОВ «Київський центр юридичної допомоги», актом про надання юридичних послуг та фіскальними чеками про сплату позивачем на користь ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» суми в розмірі 7150,00 грн.

Колегія суддів погоджується із доводами відповідача про необґрунтованість рішення суду в цій частині, оскільки доказів того, що ці послуги були надані саме адвокатами чи адвокатським об`єднанням, діючим у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до суду першої інстанції подано не було.

Перевіряючи доводи апелянта в частині незаконності ухвали суду першої інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення в частині розподілу судових витрат після постановлення рішення суду, колегія суддів виходить із положень ст. 137, 141 ЦПК України.

Так, із відзиву поданого 03 лютого 2021 року відповідачем у справі на позовну заяву (а.с. 42), представник відповідача зазначав, що вказані послуги відповідачу були надані адвокатом Онищуком В.В., однак договору про надання правової допомоги з визначенням та погодження сторонами обсягу таких робіт та їх вартості до вказаного відзиву не подав.

Сам по собі розрахунок зроблений представником відповідача у відзиві не є таким розрахунком, оскільки він підписаний лише представником відповідача Онищуком В.В., тому обґрунтованих підстав для вирішення судом питання про покладення на позивача вказаного обов`язку у суду першої інстанції не було.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, матеріалами справи було підтверджено, що рішення по суті спору було ухвалено 03 вересня 2021 року. Таким чином, останнім днем для подачі доказів (договорів, рахунків тощо) щодо надання правничої допомоги слід вважати 08 вересня 2021 року за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Із матеріалів справи вбачається, що заяву про стягнення витрат на правничу допомогу представником відповідача у справі ОСОБА_2 було подано до суду засобами поштового зв`язку 17 вересня 2021 року, тобто поза межами строку, передбаченого ст.141 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, суд першої інстанції, постановляючи 27 вересня 2021 року ухвалу щодо розподілу судових витрат в частині правничої допомоги помилково відмовив у її задоволенні, оскільки повинен був залишити без розгляду з підстав, визначених ч.2 ст. 126 ЦПК України.

Крім того колегія суддів враховуючи положення ч.13 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне розподілити судові витрати понесені сторонами при апеляційному розгляді.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції визнано законними та обґрунтованими вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення із відповідача аліментів в розмірі 2500 грн, при заявлених вимогах 6000 грн, тобто 42% ( 2500 х 100/6000), тому у вказаній пропорції повинні бути покладені на сторони судові витрати.

Тому виходячи із наявного та погодженого сторонами розрахунку вартості наданих правничих послуг визначених договором про надання правничої допомоги , додатком №1 до вказаного договору від 01 лютого 2021 року із врахуванням заперечень позивачки та її представника щодо вказаних витрат колегія суддів вважає що на користь відповідача ОСОБА_1 із позивачки підлягає стягненню 5000 грн, витрат пов`язаних із надання правової допомоги адвокатом Онищуком В.В. на стадії апеляційного розгляду. Із яких 1500 грн. за складання тексту апеляційної скарги на рішення суду , 1500 грн, за складання апеляційної скарги на ухвалу суду та 5600 грн, за участь представник відповідача у справі у судовому засіданні апеляційного суду, тому виходячи, що судом апеляційної інстанції фактично визнано обґрунтованими доводи апелянта в обсязі 58 %.

Також беручи до уваги, що позивачка у справі звільнена від сплати судового збору при подачі позову, і тому такі витрати повинні бути пропорційно задоволеним вимогам стягнуті з ОСОБА_1 в дохід держави, що становитиме 352,80 грн.

Оскаржуючи ухвалені у справі судові рішення відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1261,21 грн за подачу апеляційної скарги на рішення, та 454,00 грн. за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду , а усього 1715,21 грн. тому з врахуванням обґрунтованості його скарги на 58%, йому необхідно компенсувати за рахунок держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 994,82 грн (1715,21 /100 х58).

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 180,182, 184 СК України, ст. 137, 141, 367, 374, 376, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року та ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 копійок, щомісячно, починаючи з 30 листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 352 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційних скарг в розмірі 994, 82 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 04 лютого 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв