Єдиний унікальний номер 341/985/18
Номер провадження 2/341/9/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Гаполяка Т.В.,

секретаря судового засідання Остапчук Б.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного нотаріуса Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області Кіщук Л.І. про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на ј частини спадкового нерухомого майна за законом,

В С Т А Н О В И В:

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

ОСОБА_1 звернулась до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного нотаріуса Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області Кіщук Л.І., та просить суд:

- визнати частково недійсним (щодо ј частини) Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстровий номер 1275, видане ОСОБА_2 03 липня 2012 року державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області на житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на ј частини спадкового майна, а саме ј частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що її зареєстроване місце проживання з дитинства за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею за даною адресою проживали: її батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_2 , сестра ОСОБА_5 .

Спірний будинок побудований батьками - статус такого спільна сумісна власність подружжя, належність кожному з подружжя - по Ѕ частці.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_4 , власниця Ѕ частини спірного будинку.

На час смерті матері, разом з померлою проживали та було зареєстроване місце проживання спадкоємців - її та батька ОСОБА_3 . Сестра ОСОБА_2 не проживала та не була зареєстрованою з померлою. Відтак, вона та батько є спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті матері та стали власниками ј та ѕ часток спірного будинку, відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_3 . Спадкоємцем за заповітом після смерті батька, яка прийняла спадщину є відповідач - сестра ОСОБА_2 .

Державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області Кіщук Л.І. видано 03 липня 2012 року ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 без врахування зазначених обставин - прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_4 .

Місця свого постійного проживання вона не змінювала, а перебувала за кордоном на роботі. Враховуючи неофіційне, на початку перебування на роботі за кордоном, працевлаштування не мала можливості приїжджати додому.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав зазначених у такому, просила позов задовольнити.

Представник позивача - адвокат Шевчук-Філімон Н.М. в судовому засіданні позов підтримала. Зазначила, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , оскільки на час смерті проживала з такою. У зв`язку з цим, приватним нотаріусом Дзерою Л.О. за заявою ОСОБА_1 зареєстровано спадкову справу померлої ОСОБА_4 .

Відповідач, її представник - адвокат Свирида Г.С. позов заперечили. Заперечуючи позов покликались на те, що позивач не приймала спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 . Позивач в 1998 році вибула зі спірного будинку і поселилась в будинку за адресою: АДРЕСА_2 . В 2007 році поїхала в республіку Італія, де проживає і по даний час. Періодично приїжджає в Україну, проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В 2014 році рішенням суду визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 з підстав набувальної давності. Просили в позові відмовити.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській обл. Кіщук Л.І. скерувала клопотанні про розгляд справи у її відсутності.

2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

24 травня 1962 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, після реєстрації якого нареченій визначено прізвище ОСОБА_3 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_1 (позивач), батьками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 13, 20).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_2 (відповідач), батьками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 14-16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін ОСОБА_4 (а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько сторін ОСОБА_3 (а.с. 22).

Станом на березень 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 здійснено реєстрацію проживання позивача, відповідача, племінника відповідача - ОСОБА_10

03 липня 2012 року державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області Кіщук Л.І. видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстровий номер 1275, на житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 . Спірний будинок належав спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Галицької міської ради Івано-Франківської області 17 липня 1990 року (а.с. 27).

Доказів, які вказують на підстави набуття ОСОБА_3 права власності на спірний будинок (створення (будівництво), приватизація, тощо) матеріали справи не містять. Натомість, обставина, що спірний будинок побудований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - батьками сторін, визнається сторонами. Відтак, суд визначає, що спірний будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

На час смерті спадкодавці ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 спільно постійно з померлою спадкодавицею не проживала, що підтверджується:

-рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2014 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 з підстав набувальної давності. Рішенням встановлено факт користування ОСОБА_1 даним будинком протягом більше десяти років до 2014 року. Факт проживання та ведення спільного господарства з тіткою ОСОБА_11 станом на час смерті такої ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 50-51);

-змістом позовної заяви ОСОБА_1 до Галицької міської ради про визнання за права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 за результатами якої ухвалено рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2014 року. ОСОБА_1 позовній заяві зазначає, що після смерті тітки ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживала і проживає станом на 2014 рік за згаданою адресою;

-показаннями свідка ОСОБА_12 , яка зазначила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 почала проживати за адресою: АДРЕСА_2 за життя тітки ОСОБА_11 і післі смерті такої проживала за згаданою адресою з ОСОБА_13 . В подальшому виїхала в республіку Італія;

-показаннями свідка ОСОБА_14 , яка зазначила, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_13 . Вели спільне господарство. В подальшому ОСОБА_1 виїхала в республіку Італія. ОСОБА_13 проживав сам орієнтовно до року. В подальшому повернувся проживати до дружини в район Галича - За ріка. Приїжджала ОСОБА_1 орієнтовно років 6 тому разом з чоловіком - італійцем. Проживала за адресою: АДРЕСА_2 ;

-показаннями свідка ОСОБА_17 , яка зазначила, що проживала до 2008 року за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_13 ОСОБА_1 виїхала в республіку Італія. ОСОБА_13 проживав сам і в подальшому повернувся проживати до дружини в район Галича - За ріка. Була на похоронах матері сторін - ОСОБА_4 . ОСОБА_1 на похоронах не було;

-показаннями свідка ОСОБА_19 , яка зазначила, що є дочкою ОСОБА_2 , а племінницею ОСОБА_1 . ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_13 і до часу смерті баби ОСОБА_4 виїхала в республіку Італія. ОСОБА_1 на похоронах баби не було. На лікування ОСОБА_13 тітка передавала кошти, які вона віднесла ОСОБА_13 ;

3.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги докази на підтвердження фактів, що мають значення для вирішення справи, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно статті 1268 ЦК України, спадкодавець, за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ВС у постанові від 10 січня 2019 року постановленій у справі № 484/747/17 наведено наступні висновки.

«Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

Враховуючи те, що у позивача ОСОБА_1 на час смерті матері ОСОБА_4 , хоча й було зареєстроване місце проживання, однак фактично постійно не проживала разом із спадкодавцем, не вчинила інших дій для прийняття спадщини, відповідно є такою що не прийняла спадщину.

Видачею відповідачу оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину не порушуються права позивача.

Відтак, в позові слід відмовити.

Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_20 , за змістом яких її мати ОСОБА_1 до часу виїзду за кордон проживала з дідом і бабою за адресою АДРЕСА_1 , оскільки такі спростовуються наведеними вище доказами, є узгодженими між собою та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, суд вважає виконаним свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі наведеного та керуючись статтями ст. 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного нотаріуса Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області Кіщук Л.І. з вимогами:

- визнати частково недійсним (щодо ј частини) Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстровий номер 1275, видане ОСОБА_2 03 липня 2012 року державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори в Івано-Франківській області на житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частини спадкового майна, а саме ј частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , які на день смерті належали ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_6

- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 07 лютого 2022 року.

Суддя Тарас ГАПОЛЯК