Головуючий суду 1 інстанції - Луньова Д.Ю.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 415/6574/19
Провадження № 22-ц/810/685/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Луганська В.М., Назарова М.В.

за участю секретаря судового засідання Савочка К.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Луньової Д.Ю., в залі судових засідань Лисичанського міського суду Луганської області в м. Лисичанськ

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2029 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування якої зазначила, що вона є власницею 1/2 частини спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №2-4476 від 08.10.1984 року. Інші 1/2 частини будинку належать відповідачу ОСОБА_2 .

Позивачка стверджує, що вона добросовісно та безперервно володіє та користується нерухомим майном, належним відповідачу, доглядає за ним, робить капітальний та поточний ремонт, сплачує комунальні платежі. Відповідач з 1965 року в будинку не проживає, участь в утриманні будинку не приймає, ремонт будинку не здійснює.

Тому, на підставі ст. 344 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її позов, визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці достеменно було відомо, що частка спірного нерухомого майна, на яку вона просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю, належить на праві власності відповідачу, а тому в даному випадку на момент заволодіння спірним майном у позивачки була відсутня добросовісність володіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 липня 2021 року і направити справу на новий розгляд, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Скаржниця зазначила, що на момент заволодіння вона не знала про неправомірність заволодіння майном, вона зверталась неодноразово до співвласника, щоб вирішити питання володіння будинком. ОСОБА_2 всіма своїми діями демонстрував відмову від права власності на належне йому нерухоме майно. Тому, позивач як володілець майна впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися.

Так, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина перша статті 131 ЦПК України).

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи, призначений апеляційним судом на 27.01.2022 року (день ухвалення оскаржуваного судового рішення), була направлена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (адреса зазначена у позовній заяві та апеляційній скарзі) і повернулася до суду із зазначенням причин повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Повістку ОСОБА_2 апеляційний суд надіслав на адресу, за якою зареєстровано місце проживання (перебування) відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.11.2020 року.

За таких обставин, враховуючи, що в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважаються такими, що повідомлені про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно з копії договору дарування від 08.10.1984 р. № 2-4476, копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , копії домової книги, житловий будинок на підставі договору дарування від 08.10.1984 року належить в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно звіту про оцінку майна реєстраційний № 1 від 18.03.2019 р. ринкова вартість будинку складає 45500 грн.

У довідках, виданих головою вуличного комітету від 17.03.2019 р. (а.с.51), від 24.10.2018 р. (а.с.71) акту (а.с.52), акту (а.с.70), зазначено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 1965 року й не приймає участі в утриманні будинку, проживає в м. Києві, за будинком та присадибною ділянкою доглядає і ремонтні роботи проводить ОСОБА_1 , яка відкрито, добросовісно та безперервно володіє садибою в тому числі останні 10 років, постійно вживає заходи для охорони та утримання домоволодіння.

З листування з відповідачем (а.с.8, 32), встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача. Спонукаючи приймати участь в утриманні домоволодіння.

З фото таблиць (а.с. 53-2, 73-83), що позивачка постійно здійснює ремонтні роботи домоволодіння, яке належить їй та відповідачу.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження№ 12-291гс18).

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам без титульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке немає власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем спірного нежитлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 січня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.М. Луганська

М.В. Назарова