Справа № 938/601/20
Провадження № 22-ц/4808/95/22
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду від 21 вересня 2021 року, у складі судді Бучинського А.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люна» до ОСОБА_1 , Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ТзОВ «Люна» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , Верховинської селищної ради Верховинського району, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 12 грудня 2003 ТОВ «Люна» на підставі договору купівлі-продажу придбало в ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» склад паливно-мастильних матеріалів за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 153,7 кв.м.

19 листопада 2019 року ТОВ «Люна» звернулося до Верховинської селищної ради із заявою про надання земельної ділянки, орієнтовною площею 0,15 га., для обслуговування нежитлової будівлі, складу паливно-мастильних матеріалів. Однак, рішенням Верховинської селищної ради від 04 грудня 2019 року, у задоволенні заяви відмовлено у зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться у приватній власності. Пізніше, ними було встановлено, що власником земельної ділянки являється відповідач ОСОБА_1 , якому оспорюваним рішенням Верховинської селищної ради погоджено проект землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано її безоплатно у приватну власність. На дану земельну ділянку відповідач виготовив державний акт серія ЯД №810248 та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:001:0017.

Позивач посилаючись на те, що передача спірної земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_1 є незаконною та порушує право власності ТОВ «Люна» на належне йому нежитлове приміщення, просив скасувати рішення Верховинської селищної ради від 27 квітня 2007 року в частині затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та її безоплатної передачі у приватну власність громадянину ОСОБА_1 , визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності серія ЯД №810248, виданий 17 серпня 2007 року, на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:001:0017, для індивідуального житлового будівництва.

Рішенням Верховинського районного суду від 21 вересня 2021 року позов ТзОВ «Люна» задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 5 демократичного скликання Верховинської селищної ради від 27 квітня 2007 року в частині затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та її безоплатної передачі у приватну власність громадянину ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №810248 виданий ОСОБА_1 17 серпня 2007 року на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:001:0017, цільове призначення земельної ділянки, для індивідуального житлового будівництва.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необгрунтованість.

Апелянт вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Зазначив, що право власності на земельну ділянку ним набуто у встановленому законом порядку. 29 листопада 2004 року ним було укладено з СП ТзОВ «Тагнікс Гольц Україна», яке входило до складу ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» договір купівлі-продажу будинку матеріального складу, загальною площею 110 кв.м. Однак, перед укладенням договору, ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» звернулося до Верховинської селищної ради з проханням вилучити земельну ділянку, площею 0,24 га з території автоколони Верховинської лісової компанії по АДРЕСА_2 та передати її йому. В подальшому ним виготовлено проект землеустрою на таку земельну ділянку, який затверджено оспорюваним рішенням та 17 серпня 2007 року виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, в правовстановлюючих документах на земельну ділянку, даних про належний ТОВ «Люна» склад паливно-мастильних матеріалів, не внесено, а тому ним жодним чином не порушується право власності позивача на належне йому майно. Також, вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки з позовом він звернувся лише 19 жовтня 2020 року, в той час, як право власності на земельну ділянку ним зареєстровано 17 серпня 2007 року.

Вважає, що ТОВ «Люна» пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №810248 ним отримано 17 серпня 2007 року, а з позовом до суду ТОВ «Люна» звернулось 19 жовтня 2020 року.

Крім того, на думку апелянта, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним виданого йому на законних підставах Державного акту на право власності на землю. ТОВ «Люна» не втрачено право отримання земельної ділянки для обслуговування належного йому складу паливно-мастильних матеріалів у позасудовому поряку шляхом внесення змін до технічної документації з землеустрою за 2019 рік або укладення з цього приводу цивільно-правових угод (договору оренди земельної ділянки, встановлення сервітуту, тощо) з власником земельної ділянки.

Судом розглянуто справу однобічно, без належного повідомлення відповідача та його представника про розгляд справи, чим порушено ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод гарантій щодо справедливого і публічного розгляду справи.

Апелянт просив скасувати рішення суду, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник ТОВ «Люна» - Бобик Ю.І. у відзиві на апеляційну скаргу посилається на необгрунтованість вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та зазначив, що ТОВ «Люна» на законних підставах набуло у власність склад паливно-мастильних матеріалів, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а тому до нього у відповідності до вимог ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України переходить право користування на земельну ділянку на якій такий об`єкт розташований.

Звернув увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 щодо єдності земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди.

Зазначив, що ТОВ «Люна» як законний власник об`єкта нерухомості обмежений у його користуванні, оскільки земельна ділянка на якій знаходиться склад ПММ належить апелянту, відповідно ТОВ «Люна» не може скористатись своїм правом в отриманні земельної ділянки для обслуговання такого об`єкту нерухомості.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ТОВ «Люна» - Бобик Ю.І. заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обгрунтованість висновків суду.

Представник Верховинської селищної ради та головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Люна», суд першої інстанції виходив із того, що з переходом до ТОВ «Люна» права власності на склад паливно-мастильних матеріалів (склад ПММ) під номером АДРЕСА_1 , до нього, в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України, перейшло і право користування на земельну ділянку, на якій розміщений такий склад. Однак, враховуючи, що дана земельна ділянка рішенням органу місцевого самоврядування Верховинської селищної ради передана у власність відповідача ОСОБА_1 , який в подальшому на підставі цього рішення виготовив Державний акт на право власності на земельну ділянку, що порушує законні права ТОВ «Люна», а тому таке рішення та виданий на підставі нього державний акт про право власності на землю є незаконними та підлягають скасуванню.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., ТОВ «Люна» придбало у ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» склад паливно-мастильних матеріалів (склад ПММ) під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 153,7 кв.м.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3765998 від 04 червня 2004 року, 29 березня 2004 року прийнято рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «Люна» на склад ПММ за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту на виробничий будинок склад за адресою АДРЕСА_1 , такий складається з єдиного приміщення складу, позначеного на плані під літерою «А», загальною площею 153,7 м.кв.

Рішенням Верховинської селищної ради від 04 грудня 2019 року, відмовлено ТзОВ «Люна» у задоволенні заяви про надання земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування нежитлової будівлі в АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться у приватній власності.

Згідно архівного витягу з протоколу сесії Верховинської селищної ради від 27.04.2007 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою земельної ділянки площею 0,31 га за адресою АДРЕСА_2 в тому числі 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,16 га для ведення особистого селянського господарства та передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,31 га за адресою АДРЕСА_2 в тому числі 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,16 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД №810248 виданим 17 серпня 2007 року на підставі рішення Верховинської селищної ради від 27.04.2007 року, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:001:0017, для індивідуального житлового будівництва.

Відповідно до висновку експерта проведеної судової інженерно-технічної експертизи №27/08/21 від 27.08.2021 року склад паливно-мастильних матеріалів, площею 153,7 м.кв., розмірами 26,1х6,07 м., що належить ТОВ «Люна» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2003, розташований в межах земельної ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:001:0017, що перебуває у власності ОСОБА_1 . Площа накладення становить 177 кв.м.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на час укладення договору купівлі-продажу) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Статтею 120 ЗК України (в редакції станом на час укладення договору купівлі-продажу складу) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно зазначив, що що ТОВ «Люна» на законних підставах набуло у власність склад паливно-мастильних матеріалів за адресою: АДРЕСА_1 , таке право відповідачем ОСОБА_1 не оспорюється, а тому до ТОВ «Люна» у відповідності до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України переходить право користування на земельну ділянку на якій розташований склад паливно-мастильних матеріалів.

Суд обґрунтовано, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 16.06.2020 року по справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) відповідно до яких, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Таким чином, з переходом до ТОВ «Люна» права власності на склад паливно-мастильних матеріалів, до нього, відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України, переходить і право користування на земельну ділянку, на якій розміщений склад та яка необхідна для його обслуговування, а відтак рішення Верховинської селищної ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки на якій розташоване приміщення складу та виданий на його підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку, порушують права ТОВ «Люна», а тому суд обґрунтовано визнав їх незаконними та скасував.

Посилання апелянта на те, що позивач ТОВ «Люна» пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку ним отримано 17 серпня 2007 року, а з позовом до суду ТОВ «Люна» звернулось 19 жовтня 2020 року є необґрунтованими.

У відповідності до ч.1,6 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд, відповідно до поданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, правильно встановив, що про порушення свого права позивач дізнався звернувшись до Верховинської селищної ради із заявою про надання земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (рішенням якої від12.12019 року відмовлено у задоволенні заяви) та отримавши Витяг з Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку, тобто 02.06.2020 року.

Крім того, як встановлено у засіданні апеляційного суду з пояснень апелянта ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою з часу оформлення права власності він не користується, а відтак відсутні підстави для висновку про те, що позивач міг дізнатися про порушення відповідачем свого права на земельну ділянку з часу видачі останньому Державного акту на право власності на землю.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що позивач неправильно обрав спосіб захисту своїх прав шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним виданого йому на законних підставах Державного акту на право власності на землю. Судом встановлено, що відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку без врахування того, що на вказаній земельній дялнці знаходиться нежитлове приміщення - склад паливно-мастильних матеріалів, яке на праві власності належить ТОВ «Люна», а тому обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом пред`явлення позову про визнання незаконними та скасування рішення Верховинської селищної ради та виданого на його підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідає положенням ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд розглянув справу однобічно, без належного повідомлення відповідача та його представника про розгляд справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи в судовому засіданні 01 квітня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надавав суду пояснення по суті спору. Однак в останнє судове засідання призначене на 21 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися повторно, про розгляд справи повідомлялися належним чином, відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності до суду не подавав, натомість представник відповідача, ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його зайнятістю в кримінальному провадженні в іншому суді. Суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, оскільки останні не з`явилася у судове засідання повторно, та не подали суду доказів щодо поважної причини неявки їх у судове засідання.

Крім того, а ні в апеляційній скарзі а ні в засіданні апеляційного суду апелянт та його представник не зазначили в чому саме полягає однобічність розгляду справи та не подали суду нових доказів, які на їх думку необхідно дослідити для повного та об`єктивного розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 21 вересня 2021 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин