Справа № 308/6055/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Кекерчень М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року (у складі судді Лемак О.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у травні 2019 р.

Просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в житловому будинку, що належить їй (позивачу) на праві особистої власності.

Обґрунтувала тим, що з 2016 р. вона є одноосібним власником указаного будинку. Згідно з даними будинкової книги в будинку, крім неї, зареєстровані батьки ( ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ) та син ( ОСОБА_5 ).

Водночас, у реєстрі територіальної громади та в реєстрі виборців у будинку зареєстрованим значиться і відповідач ОСОБА_2 (стороння особа), що зменшує обсяг її повноважень як власника.

Вважає, що за таких обставин вона вправі вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні права лвансоті і розпорядження майном шляхом позбавлення відповідача права користування жили приміщенням і зняття його з реєстраційного обліку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15.07.2021 р. позов задоволено частково: визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду в частині відмови у знятті ОСОБА_2 із реєстраційних обліків і прийняти в цій частині нове рішення, яким зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в реєстрі територіальної громади та реєстрі виборців Ужгородського міськвиконкому.

Узагальнені доводи скарги зводяться до того, що суд не вирішив юридичний спір по суті, в зв`язку з чим її права як власника й надалі порушуються внаслідок наявності у вказаних реєстрах невстановленої і невідомої особи ОСОБА_2 .

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Яких-небудь заяв від сторін і третьої особи до апеляційного суду не надходило.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Оскільки рішення суду оскаржене лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в житловому будинку, то правовому аналізу підлягає саме це питання.

Відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позаяк зняття із реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене у даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації.

При цьому, суд застосував Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та відповідні правові позиції Верховного Суду.

Апеляційний суд погоджується із указаним висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012.

Довід апеляційної скарги про те,що суд не вирішив юридичний спір по суті, в зв`язку з чим її права як власника й надалі порушуються внаслідок наявності ОСОБА_2 у реєстрі територіальної громади та реєстрі виборців Ужгородського міськвиконкому, не заслуговує на увагу як безпідставний.

Так, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Тобто, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У спірних правовідносинах предметом позову є вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та зняття його з реєстраційного обліку в цьому житловому будинку, яка є похідною вимогою, а тому суд першої інстанції не вправі був розглядати і вирішувати вимогу, яка не заявлялася (про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в реєстрі територіальної громади та реєстрі виборців Ужгородського міськвиконкому).

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення в оскарженій частині без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване та правильне судове рішення.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 25.01.2022 р.

Судді: