КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/38332/18

номер провадження: 22-ц/824/251/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мельника Я.С., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Новак Наталії Юріївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року у складі судді Савицького О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва Юлія Павлівна, про визнання правочину удаваним та скасування реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва Ю.П., про визнання правочину удаваним та скасування реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2003 року у цивільній справі №2-28 було проведено розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка вказувала, що 25 вересня 2018 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 відповідно до договору дарування від 17 серпня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., відчужив належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Зазначала, що фактично між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири з метою уникнення ОСОБА_2 від виконання обов`язку, встановленого ст.362 ЦК України, а саме, письмово повідомити позивачку про намір продати свою частку квартири, вказавши ціну та інші умови продажу. При цьому, ОСОБА_3 не є родичем ОСОБА_2 , а тому позивачка вважала, що договір дарування підлягає визнанню удаваним на підставі ст.235 ЦК України.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. за реєстровим № 876;

визнати прихований договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним з моменту укладення;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42594477 від 17 серпня 2018 року та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 27538912, дата, час державної реєстрації: 17 серпня 2018 року 13:22:10, який здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не обґрунтувала удаваності договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 з метою приховання іншого правочину, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. Тому суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Новак Н.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що фактично між відповідачами відбулось укладання договору купівлі-продажу спірної квартири з метою ухилення ОСОБА_2 від обов`язку виконати вимоги ст.362 ЦК України, а саме, письмово повідомити позивачку про намір відчужити свою частку у спірному майні, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Отже право позивачки, як іншого співвласника спірного майна, було порушено та підлягає захисту. Суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що при укладенні оспорюваного правочину його сторони узгодили, що ринкова вартість об`єкта дарування становить 2 801 669 грн 00 коп., а ринкова вартість 1/2 частки квартири складає 1 400 834 грн 50 коп., що явно не відповідає ринковій вартості цього майна. Звертає увагу на те, що дарувальник та обдарована, ні до моменту укладення оспорюваного правочину, ні після його укладення, доступу до спірного майна не мали, обдарована всупереч пункту 9 оспорюваного договору дарування не бере участі в утриманні спірного майна, будинку та прибудинкової території, комунальні платежі не сплачує, спірним майном не користується. Крім того, позивачка надала суду докази того, що сторони оспорюваного правочину є суб`єктами кримінальних проваджень щодо незаконного заволодіння спірним майном. Проте суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув та ухилився від встановлення фактичних обставин справи, на які посилалася позивачка та які підтверджують недобросовісність дій відповідачів і зловживання ними правом з наміром завдати шкоди позивачці. Вказує, що клопотання позивачки про зупинення провадження у справі залишилося без задоволення, в чому вбачається порушення судом першої інстанції засад цивільного судочинства. Посилання позивачки на недобросовісність дій відповідачів залишилися без відповідного реагування суду.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2003 року проведено розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

17 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру, відповідно до якого ОСОБА_2 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 876.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 10 серпня 2018 року, складеного товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Юрісперітус» (далі - ТОВ «Юридична фірма «Юрісперітус»), оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 801 669 грн 00 коп., оціночна вартість 1/2 частки цієї квартири складає 1 400 834 грн 50 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 17 серпня 2018 року удаваним, позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що вказаний договір фактично є договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири, оскільки сторони оспорюваного правочину не є родичами та метою такого правочину було унеможливлення позивачки, які іншого співвласника квартири, скористатись своїм переважним правом на придбання 1/2 частки квартири перед іншими особами.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що у пункті 10 оспорюваного договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру відповідачі підтвердили, що цей правочин відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що їх дії спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором дарування.

Тобто, воля сторін договору на дарування 1/2 частини спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування.

Матеріали справи не містять доказів про намір відповідачів укласти інший договір і таких доказів позивачка та її представник, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, суду не надали.

Оскільки позивачкою не надано доказів наявності волі сторін оспорюваного договору, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги твердження позивачки про те, що відповідач ОСОБА_2 мав на меті приховати продаж належної йому частки квартири шляхом її дарування.

Обдарована ОСОБА_3 не заперечувала той факт, що між нею на ОСОБА_2 17 серпня 2018 року було укладено саме договір дарування 1/2 квартири, а не інший правочин.

Доказів на підтвердження оплатності договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 17 серпня 2018 року позивачкою суду не надано.

Отже, установивши, що при укладенні оспорюваного договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 17 серпня 2018 року сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, та позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав безпідставними доводи позивачки про те, що оспорюваним договором дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру було порушене її переважне право на купівлю частки квартири у спільній частковій власності, передбачене ст. 362 ЦК України, виходячи з такого.

Згідно з положеннями ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника при продажі майна, проте в даній справі встановлено, що 1/2 частки квартири була подарована відповідно до договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 17 серпня 2018 року.

Отже, на зазначені правовідносини положення ст.362 ЦК України не поширюються.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19 (провадження № 61-7218св21).

До того ж судом першої інстанції вірно враховано, що у випадку приховання сторонами договору купівлі-продажу частки квартири, ОСОБА_1 повинна була заявити про свій намір придбати належну ОСОБА_2 частку в квартирі шляхом заявлення вимоги про переведення на неї прав та обов`язків покупця та підтвердити готовність передати ОСОБА_2 грошові кошти за фактично відчужену 1/2 частку спірної квартири, однак стороною позивачки на підтвердження такого наміру доказів не надано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання прихованого договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири недійсним та скасування реєстрації права власності, є похідними від вирішення позовної вимоги про удаваність договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 17 серпня 2018 року, а тому у їх задоволенні судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду (див. постанову від 12 жовтня 2021 року, справа № 725/4816/19 (провадження №61-7218св21)).

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що при укладенні оспорюваного правочину його сторони узгодили, що ринкова вартість об`єкта дарування становить 2 801 669 грн 00 грн., а ринкова вартість 1/2 частки квартири складає 1 400 834 грн 50 коп., що явно не відповідає ринковій вартості цього майна, колегія суддів не приймає до уваги оскільки ринкова вартість подарунку не є істотною умовою договору дарування та не може бути правовою підставою для визнання такого договору дарування удаваним.

Також апеляційний відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що обдарована ОСОБА_3 не бере участі в утриманні спірного майна, будинку та прибудинкової території, комунальні платежі не сплачує, спірним майном не користується, оскільки ці обставини не мають правового значення під час дослідження правової природи оспорюваного договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 17 серпня 2018 року.

Що стосується посилання представника позивачки - адвоката Новак Н.Ю. під час апеляційного розгляду справи на укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір №1 про відступлення права вимоги від 19 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_2 відступив ОСОБА_3 право вимоги за виконавчим листом №2-179 від 13 жовтня 2005 року, виданим Шевченківським районним судом міста Києва на загальну суму 1 065 560 грн 75 коп., то вони є необґрунтованими, оскільки вказаний договір від 19 квітня 2019 року має іншу правову природу та не є доказом на підтвердження фактичного укладення 17 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу 1/2 частки спірної квартири, а не договору дарування частки у праві спільної часткової власності на квартиру.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Новак Наталії Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: