КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/3661/14-ц Головуючий у першій інстанції: Борець Є.О. провадження 22-ц/824/2225/2022 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що в період часу з 26 липня 1997 року до 9 вересня 2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .

Під час шлюбу сторони придбали дві земельні ділянки площею 0,1250 га. та площею 0,0293 га. розташовані в с. Гнідин Бориспільського району, та незакінчений об`єкт будівництва по АДРЕСА_1 .

15 березня 2012 року ОСОБА_3 надав згоду на продаж ОСОБА_2 земельних ділянок.

У зв`язку з тим, що в подальшому сімейні відносини істотно погіршились, 12 березня 2013 року позивач відкликав надану ним згоду на відчуження земельних ділянок, про що особисто повідомив ОСОБА_2 .

Не зважаючи на вказане, 6 вересня 2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договори купівлі-продажу земельних ділянок. Крім того, 6 вересня 2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, за яким відчужила незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Однак позивач взагалі ніколи не надавав згоду на продаж цього об`єкта нерухомого майна.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, а також договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 6 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись із апеляційними скаргами, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції не врахував того, що матеріали справи не містять доказів про те., що позивач повідомляв її про скасування своєї згоди на відчуження земельних ділянок.

Зазанчає, що встановлені судом першої інстанції обставини з приводу внесення змін ОСОБА_2 у заяву про згоду на продаж спірного майна свідчать про звинувачення її у вчиненні злочину із використанням завідомо підробленого документа, при цьому в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким би було встановлено її винуватість, що свідчить про передчасність висновків суду.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що висновки місцевого суду про можливий причинно-наслідковий зв`язок між особистими стосунками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та дійсністю документу з приводу надання згоди на відчуження майна є хибними.

Вказує, що заява про відкликання згоди не породжує правових наслідків, щодо скасування раніше підписаної заяви про згоду, оскільки вказане право не передбачене нормами чинного законодавства.

Крім того, зауважує, що доказів вручення ОСОБА_2 такої заяви про відкликання попередньої згоди матеріали справи не містять.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що факт зміни заяви від 15 березня 2012 року про надання згоди на відчуження земельних ділянок, шляхом додруковування є встановленим, а тому будь-які аргументи сторін не можуть спростовувати факт незаконності укладення угоди з використанням підроблених документів.

При цьому зауважує, що заяву про згоду відчуження спірного майна ним було відізвано 12 червня 2013 року, а 22 липня 2013 року ним було подано позов про поділ спільного майна подружжя та заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, в якій було зазначено про відкликання заяви про надання ОСОБА_2 згоди на їх відчуження.

27 серпня 2013 року представник ОСОБА_2 ознайомився із матеріалами справи про поділ майна, що свідчить про те, що йому було відомо про вищевказані обставини.

06 вересня 2013 року ОСОБА_2 відчужує спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва, а 16 вересня 2013 року вони відчужуються повторно на користь ОСОБА_1 .

Вказує, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про відкликання згоди на відчуження спірного майна та наявність спору з приводу нього, а тому її доводи з приводу наявності згоди на їх відчуження вважає необґрунтованими.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 вимоги своїх довірителів підтримали.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_2 була відсутня згода на продаж спільного майна подружжя та з метою відновлення законності порушених прав позивача спірні договори відчуження спільного майна належить визнати недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що земельні ділянки та незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 були придбані ОСОБА_2 в період часу, протягом якого вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3

15 березня 2012 року ОСОБА_3 оформив нотаріально посвідчену заяву (а.с.103 т.1), в якій він надав згоду ОСОБА_2 на продаж земельної ділянки площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:010:0244 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованої в с. Гнідин Бориспільського району, та земельної ділянки площею 0,0293 га з кадастровим номером :01: 010:0245 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Гнідин Бориспільського району.

12 червня 2013 року ОСОБА_3 оформив іншу нотаріально посвідчену заяву (а.с.8 т.1), якою він відкликав попередньо оформлену ним заяву від 15 березня 2012 року.

З копії витягу з журналу реєстрації нотаріальних дій (а.с.219-220 т.1) вбачається, що 15 березня 2012 року ОСОБА_3 оформив нотаріально посвідчену згоду на продаж земельних ділянок з кадастровими номерами :01:010:0244 та :01:010:0245. Відомості про надання позивачем згоди на продаж об`єкта незавершеного будівництва в журналі реєстрації нотаріальних дій відсутні.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і статті 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст.69 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Місцевий суд вірно встановив, що з огляду на докази наявні в матеріалах справи, покази свідків, згода ОСОБА_3 на відчуження об`єкту незавершеного будівництва та земельних ділянок була відсутня.

Зокрема, вищевказане підтверджується оформленою ним заявою від 12 червня 2013 року (а.с.8 т.1), якою він відкликав попередньо оформлену ним заяву від 15 березня 2012 року, що вказує на відсутність його згоди на продаж спірного майна.

Висновком експертів за результатами проведення технічної експертизи документів №1869/15-33/5079/15-34 від 7 квітня 2015 року (а.с.59-68 т.2) було встановлено, що до нотаріально посвідченої згоди на продаж земельних ділянок та об`єкту незавішеного будівництва, яка була використана при здійсненні їх продажу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 вносилися зміни шляхом додруковування фрагментів тексту

Крім того, з копії витягу з журналу реєстрації нотаріальних дій (а.с.219-220 т.1) встановлено, що 15 березня 2012 року ОСОБА_3 оформив нотаріально посвідчену згоду на продаж земельних ділянок, а згода на продаж об`єкта незавершеного будівництва відсутня.

Вищевказане підтверджує, що позивач ніколи не надавав ОСОБА_2 згоду на продаж незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Варто зауважити, що 22 липня 2013 року ОСОБА_3 було подано позов про поділ спільного майна подружжя та заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спільне майно, в якій було зазначено про відкликання заяви про надання ОСОБА_2 згоди на їх відчуження.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що представник ОСОБА_2 ознайомився із матеріалами справи, що свідчить про те, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про те, що позивач включив спірне майно до предмету спору, відкликав свою згоду на його продаж.

Таким чином, здійснивши продаж майна 6 вересня 2013 року, ОСОБА_2 діяла недобросовісно, що полягає в укладенні нею оспорюваних договорів попри відсутність згоди позивача на це.

Місцевий суд з`ясував, що ОСОБА_4 , допитана у судовому засіданні в якості свідка, показала, що вона була знайома не тільки з ОСОБА_2 , а також з ОСОБА_3 . Їй було відомо про істотне погіршення їх сімейних відносин у 2013 році.

Варто зазначити, що спірне майно було відчужено ОСОБА_4 майже відразу після його придбання - 16 вересня 2013 року.

Місцевий суд вірно зауважив, що дії ОСОБА_3 являлись послідовними та перебувають у тісному взаємному зв`язку, та їх аналіз свідчить про встановлену відсутність його згоди на продаж спільного майна.

При цьому, встановлені обставини, щодо наявності додрукованого тексту у згоді на відчуження майна, його продаж ОСОБА_2 , попри відсутність згоди позивача та наявність спору, щодо його поділу, повторне відчуження майна ОСОБА_4 , яка не могла не знати про наявність спору між сторонами подружжя, відразу після його придбання, в своїй сукупності свідчать про недобросовісні дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 при укладенні договору.

Вищевказані обставини спростовують доводи апеляційний скарги з приводу правомірності укладення спірних договорів.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, що підлягають визнанню недійсними договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, укладений 6 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тадоговори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 6 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «01» лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: