КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1588/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до його подачі, в якій просила накласти арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Заяву обґрунтовувала тим, що в травні 1993 року вона познайомилась з ОСОБА_4 та від вересня 1993 року вони почали проживати однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, допомагали один одному в побуті та в житті. В залежності від стану здоров`я батьків чоловіка та обставин в сім`ї проживали за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік - ОСОБА_4 помер від корона вірусу. На час смерті чоловік був зареєстрований по АДРЕСА_1 .

У визначений законом строк вона звернулася із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського Валерія Володимировича про прийняття спадщини після смерті чоловіка та надала правовстановлюючі документи на спадкове майно. Інших спадкоємців немає.

Зазначає, що після смерті чоловіка залишилось наступне спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 11.09.1992 року;квартира АДРЕСА_2 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на житло від 05.10.1994 року.

Вказує, що ОСОБА_3 є рідною матір`ю ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження, та вона залишила заповіт від 25.10.1996 року на випадок своєї смерті на свого сина на все майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося. Матір чоловіка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 89 років.

Чоловік позивачки звернувся із заявою 20.06.2015 року до Першої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері, але за життя не встиг оформити належним чином свої спадкові права на нерухоме майно, яке належало його матері.

Натомість після смерті свого чоловіка та звернення із заявою до нотаріуса виявилось, що квартира АДРЕСА_1 була начебто відчужена матір`ю її чоловіка 04.10.2012 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна в місті Сніжне Донецької області, де наразі триває війна (тимчасово окупована територія) та доступу до нотаріального архіву немає.

Очевидно, що шахраї дізнавшись про смерть чоловіка позивачки намагаються шляхом підроблення документів заволодіти даною квартирою, але реєстрація права власності на вказане майно відбулась лише 26 травня 2021 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко Марини Олександрівни, про що свідчить витяг з реєстру.

Вказує, що відразу подала заяву до Печерського УП ГУ НП у м.Києві про вчинення кримінального правопорушення за фактом підроблення документів та незаконного заволодіння правом власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 і 07.06.2021 року Печерським УП ГУ НП у м.Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001079 внесені відомості за ч.4 ст.358 КК України.

Наголошує, що оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру знаходяться у ОСОБА_2 , і зазначає, що матір її чоловіка останні чотири роки свого життя була інвалідом та не могла власними ногами, на час нібито укладення договору купівлі-- продажу квартири 04.10.2012 року була лежачою, за нею доглядали і вона фізична не могла поїхати до міста Сніжне Донецької області. Дана квартира знаходиться у повному користуванні та віданні позивачки.

Вказувала, що 10 червня 2021 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу спірної квартири у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз та перепродана ними квартира за короткий проміж часу для надання останньому покупцю статусу добросовісного набувача, щоб неможливо було з нього витребувати квартиру, що позбавляє заявника-позивача поновити порушені права та інтереси.

Зазначає, що відповідачів у справі не знає, жодних правочинів матір її чоловіка із спірною квартирою не вчиняла та нікого не уповноважувала на відчуження свого майна.

Тому, вважає, що вищевказані правочини є незаконними, а тому в подальшому вона бажає звернутись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування.

У зв`язку з цим, для ефективного захисту порушених прав та інтересів позивачки, для забезпечення поновлення порушених прав та інтересів, для забезпечення виконання рішення суду у разі його задоволення просила суд накласти арешт на спірне майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 .

Що стосується зустрічного зобов`язання, то вважає, що жодними діями чи бездіяльністю не вчиняє шкоду (збитків) відповідачам чи третім особам, тому покладалася на розсуд суду щодо вибору та доцільності зустрічного зобов`язання у даному випадку.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року заяву задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Скаргу обґрунтовує тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 її було подано з порушенням вимог, встановлених ст.151 ЦПК України, а саме не було вказано предмету позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, в заяві не було надано належні, достовірні та достатні докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, навпаки заявницею було вказано факти, які не відповідають дійсності, не було надано до суду належних та допустимих доказів наявності будь-яких прав ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно, не надано жодних доказів та обґрунтування вартості нерухомого майна та відповідність заявленим позовним вимогам; не було доведено, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, що існує об`єктивна загроза порушення її законних прав та інтересів.

Вказує, що на підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність, неповноту і необ`єктивність судового розгляду під час судового провадження, а також наявність підстав передбачених ст. 376 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала судді Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2021 року скасуванню, як незаконна та необґрунтована.

ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Зазначає, що процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності, достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Предметом позову у справі є визнання права власності на спірне майно та витребування його з чужого незаконного володіння. Отже, заявником оспорюється право власності на вказану квартиру та між сторонами є спір щодо права власності на зазначене в позовній заяві нерухоме майно.

Вказує, що оскільки апелянт є власником спірного майна і має об`єктивну можливість розпорядитися ним на власний розсуд у будь-який час, зокрема відчужити його, то вважає, що суд першої інстанцій, обґрунтовуючи вид забезпечення позову, дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Також зазначає, що такий вид забезпечення позову є достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі. При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Враховуючи вищевикладені обставини вважає, що подана апеляція має на меті зняти арешт зі спірної квартири для подальшого продажу, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у разі прийняття рішення судом на користь позивача.

Таким чином, висновки суду першої інстанцій про накладання арешту відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову, в даному випадку, може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів заявників за захистом яких вони мають намір звернутися до суду.

Проте, такі висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При постановленні оскаржуваної ухвали судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме, не було встановлено, що в заяві про забезпечення позову заявник ОСОБА_2 зазначила інформацію, яка не відповідає дійсності.

Як стверджує апелянт, до суду не було надано жодних доказів, які б підтверджували фактів того, що ОСОБА_2 має законне право на звернення до суду з вищенаведеною заявою про забезпечення позову, та має право вимагати накладення арешту на нерухоме майно, яке їй не належить. Не було надано доказів перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та доказів того, що ОСОБА_4 на момент смерті не перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, та не мав інших спадкоємців.

Також, апелянт вважає, що ОСОБА_2 не маючи жодного відношення до нерухомого майна активно вчиняє дії у перешкоджанні йому, як законному власнику квартири, розпоряджатися нерухомим майном, звертаючись до суду з вимогами про накладення арешту на майно, яке до неї не має жодного відношення.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову судом не було встановлено та надано оцінки факту відсутності обґрунтування доказів реальної загрози вибуття майна з власності відповідачів. Суд не звернув уваги на факт того, що заявницею не доведено в поданій заяві про забезпечення позову, в чому саме полягає існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, не надано належних і допустимих доказів намагань відповідачів у будь-який спосіб відчужити вказане майно та зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, у разі задоволення позову.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем, на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам..

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими».

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися, до суду.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи заяву позивача про забезпечення позову, не перевірив, чи дійсно у позивача з відповідачами є спір, чи існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; не з`ясував обсяг позовних вимог, дані про осіб відповідачів, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, його вимогам.

Судом не було взято до уваги, що матеріали справи не підтверджують обґрунтованості існування спору і заявницею не надано жодних документів, які б підтверджували її право на отримання спадщини.

Припущення позивачки про те, що невжиття заходів забезпечення позову можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову є недостатньо мотивованими.

Заявниця у заяві про забезпечення позову та суд в оскаржуваній ухвалі не обґрунтували, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоби гарантувати виконання у майбутньому рішення суду, і тільки у разі необхідності. Безпідставне застосування таких заходів може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Колегія суддів вважає, що забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів, насамперед, відповідачів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї, інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм, майном. За ч.1, п.1 ч.2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які. мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і. підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом, мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім, випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім, переконанням., що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з наведеного вбачається, що звертаючись із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 заяву було подано до суду з порушенням вимог, встановлених ст.151 ЦПК України, а саме, не було вказано предмету позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; в заяві не було надано належні, достовірні та достатні докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, навпаки заявницею було вказано факти, які не відповідають дійсності; не було надано до суду належних та допустимих доказів наявності будь-яких прав ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно, не надано жодних доказів та обґрунтування вартості нерухомого майна та відповідність заявленим позовним вимогам; не було доведено, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, що існує об`єктивна загроза порушення її законних прав та інтересів.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 454 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 454 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: