КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року м. Київ

Справа № 363/4253/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/1578/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області постановлену під головуванням судді Баличевої М.Б. 28 вересня 2021 року у м. Києві, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення первісного позову - задоволено частково.

Накладено арешт на:

- 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :11:169:0035, загальною площею 0,2745 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада (реєстраційний об`єкт нерухомого майна 18), яка належить ОСОБА_1 ;

-1/12 частину квартири площею 54,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18), яка належить ОСОБА_1 ;

-1/1 частину земельної ділянки кадастровий номер :07:215:0155, загальною площею 0,06 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18), яка належить ОСОБА_1 .

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що немає підстав вважати, спір є співмірним із заявленими позивачем вимогами, оскільки у разі незастосування заходів забезпечення позову відповідач буде мати можливість відчужити належне йому на праві власності майно, що, в свою чергу може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду при задоволенні позову. Немає підстав вважати, що застосування заходів забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно залишається в його володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час.

В частині заборони іншим органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, приймати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та проводити будь-які інші дії з державної реєстрації прав щодо вищевказаного нерухомого майна, яке на праві власності належить ОСОБА_1 суд відмовив з підстав необґрунтованості вимог в цій частині.

Не погодився із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням нори процесуального права. Зазначає, що обґрунтування заяви про забезпечення позову не могло вважатися достатнім для застосування найвищої міри обмеження його прав розпорядження приватною власністю. Вказує, що судом першої інстанції мало б бути проведено аналіз впливу задоволення даного забезпечення позову на права ОСОБА_1 та встановлено наявність справедливого балансу між інтересами позивача й правом відповідача втрутитися в майнові права у вигляді накладення арешту на майно, проте суд першої інстанції цього не зробив. Зазначає, що судом першої інстанції не було дотримано принципу співмірності та справедливості, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову призводить до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , фактично забороняючи розпоряджатись його приватною власністю, яка не є предметом спору у даному судовому провадженні. Також звертає увагу що суд першої інстанції не навів важливих фактів та обставин, які доводили б, що з часу відкриття провадження у справі ОСОБА_1 вчиняв дії, спрямовані на утруднення або унеможливлення виконання майбутнього рішення.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_3 вказує на те, що позов стосується грошового зобов`язання, в межах якого і було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, що обумовлено існуванням реальної загрози невиконання рішення суду про стягнення коштів. Продаж майна, очевидно, призведе до неможливості виконання рішення суду. Зазначає про наявність усталеної судового практики застосування таких заходів забезпечення позову у подібних правовідносинах, та вважає, що судом першої інстанції було надано правильну кваліфікацію фактичним обставинам справи, та змісту правовідносин сторін. Просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Шевченко М.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Нагалка Я.Я. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у листопаді 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 225198 (двісті двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто вісім) гривень та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, проте відповідач свої зобов`язання за ним належним чином не виконує.

В ході розгляду справи відповідачем поданий зустрічний позов про визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики.

У вересні 2021 року позивачем до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, а саме:

- /3 частину земельної ділянки кадастровий номер :11:169:0035, загальною площею 0,2745 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада (реєстраційний об`єкт нерухомого майна 18);

-1/12 частину квартири площею 54,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18);

-1/1 частину земельної ділянки кадастровий номер :07:215:0155, загальною площею 0,06 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18).

Також позивач просив заборони суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав проводити будь-які реєстраційні дії щодо майна належного відповідачу.

Заява мотивована тим, що на даний час існує достатньо обґрунтоване припущення, що відповідач може здійснити продаж свого майна, а тому накладення арешту на нерухоме майно є реальним способом забезпечення виконання судового рішення і захисту прав та інтересів позивача у даній справі. Заходи забезпечення позову про застосування яких просить позивач в повній мірі відповідають вимогам співмірності.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 23 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_1 є власником 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :11:169:0035, загальною площею 0,2745 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада (реєстраційний об'єкт нерухомого майна 18); 1/12 частину квартири площею 54,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18) та 1/1 частину земельної ділянки кадастровий номер :07:215:0155, загальною площею 0,06 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18).

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надано докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 381/4019/18) вказала на те, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У Постанові від 18 березня 2021 року у справі № 369/205/20 Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що заявлено вимогу про стягнення заборгованості за договором позики, та враховуючи доводи позивача про те, що до моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі існує загроза відчуження майна відповідачами, що створює реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно, оскільки такий вид забезпечення позову у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору та співмірний із заявленими позивачем вимогами, і не порушує прав ОСОБА_3 , оскільки останній не позбавлений права володіти й користуватися нерухомим майном.

Аналогічні висновки містяться у Постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року (справа № 372/948/20), від 25 листопада 2021 року (справа № 754/14103/14), від 02 листопада 2020 року (справа № 755/15414/15).

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є грошове зобов`язання, що виникло на підставі договору позики. Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми у розмірі 225198,25 грн, позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд встановлює під час ухвалення рішення по суті спору. Тому доводи апеляційної скарги щодо підстав для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог є безпідставними.

Оскільки предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення з позовом становив 225198,25 грн, то обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Матеріалами справи підтверджується право власності відповідача на вказані об`єкти нерухомого майна, їх вартість з матеріалів справи не вбачається, однак вбачається, що відповідач у двох об`єктах не є одноосібним власником, його частка не є значною, і в доводах апеляційної скарги відповідач не вказує вартості майна, не вказує на обставини не співмірності вартості майна із заявленими позовними вимогами. Натомість його доводи стосуються заперечення укладення правочину та заперечення щодо обмеження права на розпорядження майном.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні і користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено належних доказів та обставин, з якими суд першої інстанції пов`язував необхідність вжиття заходів забезпечення позову, відхиляються колегією суддів, оскільки ухвала є обґрунтованою та мотивованою.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на майно зазначене позивачем.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо висновків суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 в частині заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, приймати рішення та проводити будь - які інші дії про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Позивачем ухвала суду не оскаржується, порушень норм процесуального права в цій частині не вбачається, а отже виходячи з положень ч.1 та ч. 4 ст. 367 ЦПК України в цій частині ухвала суду першої інстанції не становить предмет апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 31 січня 2021 року.