ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2022 року

м. Харків

справа № 646/8239/18

провадження № 22-ц/818/473/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажі, витребування майна із чужого незаконного володіння та передачу квартири власнику, виселення, припинення права власності за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Яна Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, скасування рішення та запису щодо реєстрації прав за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Бабича Юрія Вікторовича на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Єжова В.А., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 05 лютого 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажі, витребування майна із чужого незаконного володіння та передачу квартири власнику, виселення, припинення права власності.

У липні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Яна Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, скасування рішення та запису щодо реєстрації прав.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано із чужого незаконного володіння та передано ОСОБА_1 житлове приміщення №8 площею 13,0 м2 та житлове приміщення №9 площею 22,6 м2, які передані ОСОБА_2 , як нежитлові приміщення №1 площею 13,0 м2 та нежитлове приміщення №2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_2 . Припинено право власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення №1 площею 13,0 м2 та нежитлове приміщення №2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_2 з нежитлових приміщень: №1 площею 13,0 м2 та № 2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - відмовлено. Стягнути з Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 3052,92 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Бабич Юрій Вікторович просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що право власності на нежитлові приміщення № 1-:-23, ХХУ,ХХУ1 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 , до складу яких до березня 2018 року входили і спірні приміщення, належало територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради. Вказані приміщення загальною площею 222,9 кв.м. є єдиним об`єктом нерухомого майна, якому присвоєно реєстраційний номер 7621855 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Жодного виділення спірних приміщень із єдиного об`єкту в якості окремого майна до моменту викупу приміщень не відбувалось, про що свідчить відсутність таких документів в матеріалах справи. ОСОБА_2 не заперечує, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 . Проте вважає, що спірні приміщення не є частиною вказаної квартири. 07 березня 2018 року між ним та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №1-:-4 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 71 кв.м. Вказані приміщення мають окремий вхід та не пов`язані із квартирою ОСОБА_1 . ОСОБА_2 вважає, що позивачкою за первісним позовом не доведено того, що вона є власником саме спірних приміщень.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додатково рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлові приміщення 1-го поверху № 1, згідно рішення Виконавчого комітету Червонозаводського району м. Харкова № 176 від 06.03.2007 року передані як житлові кімнати (прим. № 8,9) до квартири АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 на законних підставах набула право власності на спірне майно; та як законний власник має право на захист порушених прав, в тому числі шляхом визнання права власності. Натомість фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного ним правочину, тому його вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.09.2017 року, який укладений між позивачкою та КС «Самопоміч», задоволенню не підлягають.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 87,3 кв.м, житловою 64,7 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року, укладеного між нею та Кредитною спілкою «Самопоміч» (а.с.8 10 т.1).

Первинне право власності на вказану квартиру виникло у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 18 квітня 2011 року відділом приватизації Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, яке було зареєстроване КП «Харківське міське БТІ» 20 квітня 2011 року (а.с.119 т.1).

08 червня 2011 року між ОСОБА_3 та Кредитною спілкою «Самопоміч» було укладено кредитний договір, а також укладений іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_4 . Вказаний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на вказану квартиру (а.с.11 т.1).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 квітня 2017 року, власником квартири АДРЕСА_4 загальною площею 87,3 кв.м, житловою 64,7 кв.м. стала Кредитна спілка «Самопоміч» (а.с.12 т.1).

Згідно відомостей КП «Харківське міське БТІ» від 24 лютого 2016 року убачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на приміщення 1 поверху житлового будинку літ. «Б-4» по АДРЕСА_3 зареєстровано:

-на нежитлові приміщення № 1-23, ХХУ,ХХУ1 площею 222,9 м2 за територіальною громадою міста Харкова в особі Харківської міської ради на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Харківської міської ради 23 вересня 2004 року;

-квартира АДРЕСА_5 загальною площею 89,0 кв.м., житловою площею 66,5 кв.м. на ім`я ОСОБА_6 ;

-квартира АДРЕСА_3 загальною площею 87,3 кв.м, житловою 64,7 кв.м. на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

-квартири АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 на праві власності не зареєстровані.

Також зазначено, що при вивченні матеріалів інвентаризаційної справи встановлено, що нежитлові приміщення 1 поверху №1 та №2 згідно рішення виконкому Червонозаводського району міста Харкова №176 від 06.03.2007 року передані як житлові кімнати (приміщення №8 та №9) до квартири АДРЕСА_3 .

Інформація про наявність житлового будинку АДРЕСА_8 відсутня; згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_8 розташовані 2 житлових будинки літ. «А-4» та «Б-4» (а.с.18 т.1).

Таким чином квартира АДРЕСА_4 загальною площею 87,3 кв.м, житловою 64,7 кв.м. складається із 4-х кімнат (а.с.116-117 т.1):

-1-а кімната 11,0 кв.м.,

-2-а кімната 18,1 кв.м.

-3-я кімната 22,6 кв.м.,

-4-а кімната 13,0 кв.м.,

-кухня площею 7,9 кв.м., санвузол площею 1,5 кв.м., ванна кімната 2,3 кв.м., коридор площею 5,1 кв.м. та 5,8 кв.м.

Матеріали справи свідчать про те, що 11 липня 2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в особі Солошкіна В.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-:-4 загальною площею 71,0 м2. Технічний паспорт на ці приміщення виготовлений 08.04.2014 року (інвентаризаційна справа № 35331). При виготовленні технічного паспорту, житлові приміщення 1-го поверху 8 та 9 відповідно площею 22,6 та 13,0 м2, стали нежитловими приміщеннями і мають нумерацію 1 та 2 - нова нумерація цих приміщень.

07 березня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1-:-4 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_8 загально площею 71,0 м2.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що саме вона є законним власником квартири АДРЕСА_4 загальною площею 87,3 м2, житловою площею 64,7 м2. Після оформлення права власності на спірну квартиру, 22.09.2017 року їй стало відомо, що дві кімнати її квартири площею 13,0 та 22,6 м2 зайняті відповідачем ФОП ОСОБА_2 . При виготовленні технічного паспорту нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-:-4 загальною площею 71,0 м2 08 квітня 2014 року не було враховано те, що вказані приміщення 1 та 2 мали нумерацію 8 та 9 та 06 березня 2007 року були приєднані до квартири, як житлові приміщення, після чого квартира під АДРЕСА_4 стала складатися з приміщень 1-:-9 житловою площею 64, 7 м2, загальною 87,3 м2. ОСОБА_1 вважає, що Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради незаконно розпорядився її власністю на житлові кімнати площею 22,6 та 13,0 м2 квартири АДРЕСА_4 , так як ці житлові приміщення вибули із власності територіальної громади 18 квітня 2011 року шляхом передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, а тому договір купівлі-продажу, укладений 07.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємельяновою І.Г. між Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради та ОСОБА_2 в цій частині є недійсним. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 87,3 м2 та житловою 64,7 м2; витребувати із чужого незаконного володіння та передати їй житлове приміщення 8 площею 22,6 м2 та житлове приміщення 9 площею 13,0 м2, які передані ОСОБА_2 як нежитлові приміщення 1 площею 13,0 м2 та нежитлове приміщення 2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку по АДРЕСА_2 ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху площею 71,0 м2 №1-:-4 в житловому будинку АДРЕСА_2 в частині відчуження нежитлового приміщення 1 площею 13,0 м2 та нежитлового приміщення 2 площею 22,2 м2, укладеного між Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради та ОСОБА_2 ; припинити право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення 1 площею 13,0 м2 та нежитлове приміщення 2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку по АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_2 із нежитлового приміщення 1 площею 13,0 м2 та нежитлового приміщення 2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи зустрічний позов, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вказував, що право власності на нежитлові приміщення загальною площею 222,9 м2 під № 1-:-23, ХХУ.ХХУ1 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.09.2004 року серії НОМЕР_1 належать територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради. Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради у вересні 2004 року звернулося до КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації» із проханням підготувати матеріали для видачі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 222,9 м2 під № 1-:-23, ХХУ,ХХУ1 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_4 в особі Харківської міської ради. Розпорядженням Харківського міського голови від 20.09.2004 року № 2627 було надано вказівку КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» оформити територіальній громаді м. Харкова Свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 222,9 м2 під № 1-:-23, ХХУ, ХХУ1 в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 до яких входять спірні приміщення. Відповідач вважає, що нежитлові приміщення № 1, № 2 в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 не вибували із власності територіальної громади м. Харкова до відчуження їх йому. Нежитлові приміщення першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 року № 757/17 «про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова» загальною площею 71,0 м2 підлягали приватизації шляхом викупу ним, як орендарем цих приміщень. Так, 07.03.2018 року між ним та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради укладено договір купівлі-продажу № 5563-В-С нежитлових приміщень № 1-:-4 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_3 загально площею 71,0 м2. Таким чином фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вважає себе законним власником спірних приміщень. У зв`язку з цим просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.09.2017 року № 4640, укладений між Кредитною спілкою «Самопоміч» та ОСОБА_1 щодо купівлі квартири АДРЕСА_4 ; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харитонової Я.М. Харківського міського нотаріального округу Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 37226182 від 22.09.2017 року та запис № 22480608 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 ; визнати право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 1, № 2 в житловому будинку літ. «Б-4 за адресою: АДРЕСА_3 за ФОП ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ч. 1 ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Зазначені правові висновки були зроблені Верховним Судом у справах, що виникли з аналогічних правовідносин, та викладені у постановах від 20.05.2020 у справі № 522/11473/15-ц, від 29.04.2020 у справі № 754/4108/18-ц, від 04.06.2020 у справі № 643/3144/17, від 04.11.2020 у справі № 761/46240/16-ц.

При цьому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Матеріали справи свідчать про те, що Територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради на праві комунальної власності належали нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-23, ХХУ,ХХУ1 в літ. «Б-4» загальною площею 222,9 м2 розташовані в АДРЕСА_8 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 23 вересня 2004 року.

Право комунальної власності за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-23, ХХУ,ХХУ1 в літ. «Б-4», загальною площею 222,9 м2, розташовані в АДРЕСА_8 , зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.09.2004 року.

Рішенням Виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова № 176 від 06.03.2007 року надано житлову площу черговикам виконкому на підставі ст. 54 ЖК України та п. 54 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов», у тому числі, ОСОБА_3 .

З приватизаційної справи № 207761 по АДРЕСА_4 убачається, що 12 квітня 2011 року ОСОБА_7 звернувся із заявою на ім`я начальника відділу приватизації житлового фонду з проханням оформити передачу у приватну власність квартиру, що займає з членами сім`ї на умовах найму. Реєстраційний № заяви 9-108-П2 від 14.04.2011 року.

До заяви додано Довідку № 2077 від 12 квітня 2011 року про склад сім`ї наймача квартири та займані ними приміщення за адресою: АДРЕСА_4 з якої вбачається, що квартира складається з 4-х кімнат, жилою площею 64,7 кв.м., кухні площею 7,9 кв.м., ванни 2,3 кв.м., вбиральні 1,5 кв.м., коридору 5,1 кв.м. та 5,8 кв.м. Загальна площа квартири 87,3 кв.м.

З Витягу рішення Виконкому Червонозаводської районної ради м. Харкова № 176 від 06.03.2007 року, який міститься в матеріалах приватизаційної справи, убачається, що розглянувши протокол № 4 засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі районної ради від 27 лютого 2007 року, виконком районної ради вирішив: надати черговикам виконкому згідно зі ст. 54 ЖК України та п.54 «Правил …» ОСОБА_3 додатково до займаної площі три кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_9 з сім`єю 6 чоловік (він, дружина, дочка -1983 р.н., син 1987 р.н., дочка 1975 р.н., онука 1996 р.н.) мешкають в одній кімнаті житловою площею 17,4 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_9 . Згідно із заявою ОСОБА_3 зобов`язується здійснити за власний рахунок ремонт у трьох кімнатах цієї квартири. ОСОБА_7 з сім`єю 6 чоловік перебуває на квартирному обліку у виконкомі на пільговій черзі (багатодітна родина) з 17.05.1988 року. Рекомендували, керуючись ст. 54 ЖК України, надати ОСОБА_3 на сім`ю 6 чоловік додатково до займаної площі три кімнати житловою площею 11,0 кв.м., 22,6 кв.м., 13,0 кв. м. у комунальній квартирі АДРЕСА_9 .

Розпорядженням від 18 квітня 2011 року № 532-П» Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради прохання ОСОБА_3 щодо приватизації квартири АДРЕСА_9 задоволено.

Визначено ОСОБА_3 уповноваженим власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 та зобов`язано його оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін і приватизаційні платіжні доручення на погашення належних мешканцям квартири житлових чеків.

18 квітня 2011 року на ім`я ОСОБА_3 та членів його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 видане Свідоцтво про право власності на квартиру, Реєстраційний АДРЕСА_10 загальною площею 87,3 кв.м., яке зареєстроване в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та записане в реєстрову книгу за № П-9-16823 від 20.04.2011 року.

08 червня 2011 року між ОСОБА_3 та Кредитною спілкою «Самопоміч» було укладено іпотечний договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_9 . Вказаний договір містив застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на вказану квартиру.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.04.2017 року власником квартири АДРЕСА_4 загальною площею 87,3 кв.м, житловою 64,7 кв.м., є Кредитна спілка «Самопоміч» в цілому.

22 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та Кредитною спілкою «Самопоміч» було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири (а.с.8-10 т.1).

Вказана квартира АДРЕСА_4 загальною площею 87,3 кв.м, житловою 64,7 кв.м. складається із 4-х кімнат (а.с.116-117 т.1):

-1-а кімната 11,0 кв.м.,

-2-а кімната 18,1 кв.м.

-3-я кімната 22,6 кв.м.,

-4-а кімната 13,0 кв.м.,

-кухня площею 7,9 кв.м., санвузол площею 1,5 кв.м., ванна кімната 2,3 кв.м., коридор площею 5,1 кв.м. та 5,8 кв.м.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради не заперечував факт приватизації ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4 . Їх свідоцтва про право власності не оспорював.

Таким чином ОСОБА_1 є законним власником чотирикімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 64,7 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року.

При цьому з матеріалів справи убачається, що 11 липня 2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в особі Солошкіна В.М. та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-:-4 загальною площею 71,0 м2. Технічний паспорт на ці приміщення виготовлений 08.04.2014 року (інвентаризаційна справа № 35331). При виготовленні технічного паспорту, житлові приміщення 1-го поверху 8 та 9 відповідно площею 22,6 та 13,0 м2, стали нежитловими приміщеннями і мають нумерацію 1 та 2 - нова нумерація цих приміщень.

07 березня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1-:-4 першого поверху в житловому будинку літ. «Б-4» за адресою: АДРЕСА_8 загально площею 71,0 м2.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , в тому числі, просила суд визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Натомість такі вимоги є безпідставними.

Так, жодна сторона не оспорює право ОСОБА_1 на належну їй чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 64,7 кв.м.

У спірних правовідносинах належним способом захисту є вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи. Саме віндикаційний позов відповідає речово-правовому характеру та призводить до ефективного захисту прав власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року в частині позовних вимог про визнання права власності слід скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Разом з тим в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Встановлене вище свідчать про те, що Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради не мав права на укладення договору оренди житлових приміщень площею 13 кв.м. та 22,2 кв.м., а в подальшому і приватизацію цих приміщень шляхом викупу відповідачем, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , оскільки вказані приміщення раніше вже були надані та приватизовані ОСОБА_3 та членами його сім`ї.

Натомість на теперішній час спірні приміщення зареєстровані за відповідачем та знаходяться у його володінні та користуванні.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для витребування із чужого незаконного володіння та передачі ОСОБА_1 житлове приміщення №8 площею 13,0 м2 та житлове приміщення №9 площею 22,6 м2, які передані ОСОБА_2 , як нежитлові приміщення №1 площею 13,0 м2 та нежитлове приміщення №2 площею 22,2 м2, що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_2 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. При цьому власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, шляхом виселення відповідача зі спірних приміщень.

Не заперечуючи право позивачки ОСОБА_1 на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 64,7 кв.м., представник ФОП ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції наголошував, що відсутні докази, що кімнати квартири АДРЕСА_8 , площею 13 кв.м. та 22,2 кв.м. є кімнатами, що входять до складу нежитлового приміщення, придбаного відповідачем.

Натомість такі доводи спростовуються наявним в матеріалах справи планом будинку АДРЕСА_3 , з якого убачається, що інші кімнати зазначеної площі, крім тих, що входять до складу квартири позивачки ОСОБА_1 , у вказаному будинку відсутні.

Вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.09.2017 року, укладеного між Кредитною спілкою «Самопоміч» та ОСОБА_1 щодо купівлі квартири АДРЕСА_4 ; визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Харитонової Я.М. Харківського міського нотаріального округу Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 37226182 від 22.09.2017 року та запис № 22480608 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ОСОБА_1 ; визнання права власності на нежитлові приміщення першого поверху № 1, № 2 в житловому будинку літ. «Б-4 за адресою: АДРЕСА_3 за ФОП ОСОБА_2 , - є безпідставними.

Так, статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недійсності договору купівлі-продажу від 22.09.2017 року, укладеного між Кредитною спілкою «Самопоміч» та ОСОБА_1 щодо купівлі квартири АДРЕСА_4 .

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року в частині позовних вимог про визнання права власності слід скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Бабича Юрія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року в частині позовних вимог про визнання права власності скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 02.02.2022 року.