Справа № 346/2906/21
Провадження № 22-ц/4808/105/22
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника АТ КБ «Приватбанк» - Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитором спадкодавця, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Махно Н.В. 24 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_2

підписав Заяву № б/н від 28.12.2009. Позичальнику було відкрито кредитний рахунок, та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13000 грн. Позичальник ОСОБА_2 при укладанні Договору про надання банківських послуг дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Позивач вказав, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком, позичальник не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 07 лютого 2019 року позивачем була направлена претензія кредитора до Другої Коломийської районної державної нотаріальної контори, та 26.03.2020 отримана відповідь Першої коломийської районної державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого є ОСОБА_1 . Відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника.

Враховуючи вказане, просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11284,05 грн за кредитним договором б/н від 28.12.2009, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 листопада 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне з`ясування судом обставин справи, а також на неналежне дослідження доказів у справі. Апелянт зазначив, що позичальник отримав кредитну карту, визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, погашення заборгованості. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, спадкоємцем померлого є відповідач ОСОБА_1 . Апелянт вказав, що згідно ст. 1281 ЦК України своєчасно пред`явив вимогу до спадкоємців через нотаріуса. 26.10.2020 до спадкоємця позичальника було повторно направлено лист-претензію, але ніяких дій останнім щодо погашення боргу не було вчинено. На думку апелянта, судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.09.2019 у справі № 640/6274/16-ц щодо безпідставності покладення обов`язку доказування на сторону позивача. Зазначив, що у анкеті-заяві позичальник особисто вказав, що він є власником рухомого майна - автомобіля марки ГАЗ 24-10, а також нерухомості на праві особистої власності. Також вказує, що Банк як кредитор спадкодкодавця, самостійно не мав можливості встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх в грошовому еквіваленті, а тому вважає, що суд повинен був самостійно встановити дану інформацію. Крім того, суд першої інстанції не встановив кому на праві власності належить нерухоме майно, в якому проживав спадкодавець на день його смерті, а також не перевірив відомості щодо наявності речових прав на рухоме та нерухоме майно.

Посилаючись на вказане, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про причини суд не повідомив. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Оскільки позивачем не надано суду жодних доказів належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, а також вартості отриманого спадкоємцями майна, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 28.12.2009 ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 15).

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 за договором № б/н від 28.12.2009 становить 11284,05 грн. (а.с .9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер згідно копії свідоцтва про смерть (а.с. 29).

19 грудня 2018 Банком направлено претензію кредитора до Другої Коломийської районної державної нотаріальної контори (а.с. 35).

На вказану претензію отримано відповідь, з якої вбачається, що в Першій Коломийській райдержконторі на ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 заведена спадкова справа 23.06.2017 за №179/2017 (а.с. 36).

19 жовтня 2020 року Банком направлено лист-претензію до відповідача по справі ОСОБА_1 , в якому позивач пред`явив свої вимоги кредитора по зобов`язанню позичальника (а.с. 37).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини(частина перша статті 1270 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: -по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця;

-по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).

Тобто, аналіз ч. 2 ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України.

Разом з тим апеляційний суд зауважує, що у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна, а також вартості отриманого спадкоємцями майна, колегія суддів погоджується із висновком суду про необґрунтованість позову банку до спадкоємця боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст 13 ЦПК України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Апеляційний суд зауважує, що позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів на підтвердження наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна та його вартості в суді першої інстанції, не скористався, оскільки звернувся до суду в порядку спрощеного провадження, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 48).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №640/6274/16-ц) апеляційний суд відхиляє, оскільки диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду. А стороною позивача відповідних клопотань заявлено не було.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду від 04 липня 2019 року, справа №320/5909/16-ц, в якій зазначено, що Верховним Судом в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права по суті спору та правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог банку.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися з вимогою до спадкоємців боржника у передбачений законом спосіб.

Інші доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.

За приписами пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду 24 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 02 лютого 2022 року.