Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Київ

справа № 199/2378/19

провадження № 61-8318св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 10 грудня 2019 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») та

ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 липня 2008 року між

ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк»

(далі - ЗАТ «ОТП Банк») укладено кредитний договір

№ СМ-SМЕ302/263/2008, відповідно до якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 100 000 доларів США на строк до 18 липня 2023 року.

У забезпечення виконання кредитного договору 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки

№ SR-SME302/263/2008.

Останнє погашення кредиту відбулося 18 квітня 2014 року. Оскільки банк у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк не звернувся до неї, як поручителя, то вважає, що порука є припиненою.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила суд поруку за договором поруки від 18 липня 2008 року № SR-SME302/263/2008 визнати припиненою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Судом також встановлено і визнано сторонами у справі, що 18 квітня

2014 року ОСОБА_2 здійснено останній платіж на виконання умов кредитного договору. 04 липня 2016 року АТ «ОТП Банк» направлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досудові вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом. Крім того, у серпні 2016 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року

№ СМ-SМЕ302/263/2008, розгляд яких триває.

За таких обставин суд дійшов висновку, що банком змінено строки виконання договору, а оскільки сторони погодили повернення кредиту ануїтетними платежами і ту обставину, що до кожного з платежів застосовується своя позовна давність, в тому числі і строк звернення до поручителя з такими вимогами, встановлений частиною четвертою

статті 559 ЦК України, то саме під час розгляду позовних вимог

АТ «ОТП «Банк» про стягнення заборгованості суд має можливість встановити обставини, за якими поруку може бути припинено в частині або повністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 10 грудня 2019 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно умов договору до кожного з платежів застосовується своя позовна давність, у тому числі і строк звернення до поручителя з такими вимогами, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Крім того, позивач посилався, що банком була направлена досудова вимога про сплату боргу в повному обсязі, чим було змінено строк виконання зобов`язання. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що саме під час розгляду позовних вимог АТ «ОТП «Банк» про стягнення заборгованості суд має можливість встановити обставини, за якими поруку може бути припинено в частині або повністю, оскільки з наявних матеріалів справи неможливо достеменно встановити припинена порука чи ні, а якщо припинено, то з якого часу та в якій частині.

Відповідно до статті 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, тобто вимоги до поручителя пов`язані з зобов`язаннями, які повинен виконати боржник. Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Отже, саме під час розгляду позовних вимог АТ «ОТП «Банк» про стягнення заборгованості, розгляд яких триває, суд має можливість встановити обставини, за якими поруку може бути припинено в частині або повністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

23 травня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подано касаційну скаргу (надійшла 25 травня 2020 року) на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 29 квітня 2020 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12,

від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 20 березня 2019 року

у справі № 1411/3467/12, від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц та постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі

№ 130/1508/18, від 06 травня 2020 року у справі № 234/4524/15-ц,

18 березня 2020 року у справі № 2-272-10 (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що витребувані судом документи, що не були без поважних причин надані банком, є одним із суттєвих доказів того, що АТ «ОТП Банк» скористався вже своїм правом на дострокове повернення всього боргу за кредитом. Проте, суди попередніх інстанцій доводам представника позивача про відсутність поважних причин ненадання витребуваних судом доказів оцінки не надали. Таким чином, через ненадання відповідачем без поважних причин витребуваних ухвалою суду документів: кредитної справи та всіх вимог про дострокове виконання боргових зобов`язань у повному обсязі за правилом частини десятої

статті 84 ЦПК України суд першої інстанції повинен був визнати обставини, для з`ясування яких витребовувалися докази - встановлення використання відповідачем свого права на висування вимоги про дострокове повернення всього кредиту.

Відповідно до позовної заяви однією із підстав позову було те, що за умовами пунктів 4.1 та 4.2 договір поруки не має строку дії, отже, за правилом частини четвертої статті 559 ЦПК України порука є припиненою з дня спливу шестимісячного строку з моменту порушення обов`язку зі сплати чергового платежу позичальником.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року справу

№ 199/2378/19 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «ОТП Банк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому воно просило залишити зазначену касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № СМ-SМЕ302/263/2008, відповідно до якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 100 000 доларів США на строк до

18 липня 2023 року (а. с. 9-14, т. 1).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ СМ-SМЕ302/263/2008 від 18 липня 2008 року, укладеного між

ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», найменування якого змінено на

АТ «ОТП Банк», 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № SR-SME302/263/2008.

Відповідно до умов кредитного договору сторони погодили сплачувати обумовлені платежі за кредитним договором рівними частинами щомісяця згідно з графіком платежів.

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником ОСОБА_2 окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

18 квітня 2014 року ОСОБА_2 здійснено останній платіж на виконання умов кредитного договору.

04 липня 2016 року АТ «ОТП Банк» направлено ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 досудові вимоги про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом.

Крім того, у серпні 2016 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року

№ СМ-SМЕ302/263/2008, розгляд яких триває (справа № 199/6158/16-ц).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою

статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

У силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) зазначено, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

При відмові у задоволенні позовних вимог через недоведеність позивачем обставин, на які він посилався при зверненні, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не звернув уваги на те, що у серпні 2016 року, тобто до звернення ОСОБА_1 з цим позовом (листопад 2018 року), ПАТ «ОТП Банк» подало позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року № СМ-SМЕ302/263/2008, яка утворилась станом на 02 липня 2016 року (справа № 199/6158/16-ц, розгляд якої триває), тому саме під час розгляду цих позовних вимог банку про стягнення заборгованості суд має можливість встановити обставини, за якими поруку може бути визнано припиненою в частині або повністю.

Звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про припинення поруки після подання ПАТ «ОТП Банк» позову про стягнення з поручителя кредитної заборгованості суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19)).

За таких обставин наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 саме у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у позові, проте помилився з мотивами, а тому мотивувальну частину судових рішень слід змінити, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково постановлені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду змінити в мотивувальній їх частинах з підстав, зазначених у цій постанові, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 29 квітня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта