Провадження №2/265/622/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/10717/21 за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на будинок,

за участі представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача, адвокат Звонарьов В. В., звернувся до суду із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у 1973 р. ОСОБА_4 отримано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УPCP. Місцем забудови визначено земельну ділянку площею 0,12 га у с. Піонерське Новоазовського району Донецької області, яку було виділено на підставі виписки з протоколу № 18 від 1 листопада 1973 року та дозволено забудову ділянки рішенням Виноградненської сільської районної ради від 26 грудня 1973 року № 24. На земельній ділянці слід було будувати житловий будинок житловою площею 38,6 кв. м. та сарай. На час отримання дозволу на забудову ОСОБА_4 перебував у шлюбі із ОСОБА_1 . В подальшому подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 збудували житловий будинок літ. А-1 (1974 p.), сіни літ. а-1 (1974 p.), гараж літ. Б (1989 p.), сарай літ. В (1987 p.). сарай літ. Г (1988 р.), вбиральню ліг. Д (1975 р.). колодязь літ. к, паркан № 1, ворота металеві №2, що підтверджується технічним паспортом на ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 69 років помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої увійшла частина вказаного житлового будинку. На час смерті ОСОБА_4 позивачка постійно проживала зі спадкодавцем, будучи єдиним його спадкоємцем. Однак, 12 листопада 2021 року звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на домоволодіння в АДРЕСА_1 , вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не було підтверджено право власності за спадкодавцем на такий будинок. Додавала, що у грудні 2021 року було проведено технічну інвентаризацію житлового будинку по АДРЕСА_1 , за даними якої на земельній ділянці за такою адресою розташовано житловий будинок літ. А (1974 р.), нежитлова прибудова літ. А1 (1989 р.), погреб літ. А1 /п (1989 р.), сіні літ. а (1974 р.), гараж літ. Б (1989 р.), сарай літ. В (1976 р.), вбиральня літ. Г (1988 р.), сарай літ. Д (1988 р.), огорожа № І (1980), ворота №2 (1980 р.) та колодязь літ. к (1975 р.). На підставі переліченого просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок літ. А, нежитлова прибудова літ. А-1, погреб літ. А1/п, сіні літ. а, гараж літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, сарай літ. Д, огорожа № 1, ворота № 2, колодязь літ. к, який розташований по АДРЕСА_1 , як частка в спільному майні, набутому за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 . Також просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на іншу 1/2 частину вказаного житлового будинку АДРЕСА_1 , вже в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судове засідання позивачка, ОСОБА_1 , не з`явилась.

Представник позивача, адвокат Звонарьов В. В., у судовому засіданні, підтримуючи заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві ОСОБА_1 , яку просив задовольнити. Додавав, що матеріали технічної інвентаризації будинку АДРЕСА_1 , знаходяться на тимчасово непідконтрольній Україні території, м. Новоазовськ, оскільки були передані туди в 1994 році до БТІ м. Новоазовська.

Представник Маріупольської міської ради, ОСОБА_3 , у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 , вказувала, що інформація з технічного паспорту, виготовленого спадкодавцю ОСОБА_4 у 1989 році, не співпадає з відомостями з технічного паспорту, виготовленого позивачці вже у 2021 році, бо містить розбіжності в частині збудованих споруд, їх технічних характеристик та року побудови щодо будинку АДРЕСА_1 . Також вказувала, що за «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, збудований ОСОБА_4 спірний будинок підлягав державній реєстрації.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку площею 38,6 кв. м. із сараєм на земельній ділянці площею 0,12 га під забудову в с. Піонерське Новоазовського району Донецької області на підставі виписки з протоколу № 18 від 1 листопада 1973 року та відповідно до рішення виконкому Виноградненської сільської ради від 26 грудня 1973 року № 24.

ОСОБА_4 також було отримано дозвіл на провадження будівельних робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці площею 0,12 га під забудову в с. Піонерське Новоазовського району Донецької області.

На підставі технічного паспорту, наданого ОСОБА_4 на житловий будинок від 31 січня 1989 року, вбачається, що по АДРЕСА_1 до складу такого нерухомого майна входили житловий будинок літ. А-1 (1974 p.) (загальна площа 38,2 кв. м.), сіні літ. а-1 (1974 p.), гараж літ. Б (1989 p.), сарай літ. В (1987 p.). сарай літ. Г (1988 р.), вбиральню ліг. Д (1975 р.). колодязь літ. к, паркан № 1 та ворота металеві № 2.

Відповідно ж до технічного паспорту на житловий будинок, складеного 8 грудня 2021 року, вбачається, що по АДРЕСА_1 , виготовленого ОСОБА_1 кваліфікованим техніком з інвентаризації нерухомого майна, вбачається, що до складу такого нерухомого майна входять житловий будинок літ. А (1974 p.), нежитлова прибудова літ. А-1 (1989 p.), погреб А-1/п (1989 р.), сіні (прибудова) літ. а (1974 р.), гараж літ. Б (1989 p.), сарай літ. В (1976 p.), сарай літ. Д (1988 р.), вбиральня ліг. Г (1988 р.), колодязь літ. к (1975 р.), огорожа № 1-2 (загальна площа 85,8 кв. м., житлова площа 47 кв. м.)

За інформацією від 17 грудня 2021 року Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради за даними реорганізованої Виноградненської сільської ради були отримані відомості з господарських книг № 22 за 2011-2020 рік, з яких вбачається, що домогосподарство ОСОБА_4 рахувалось по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,12 га, разом із яким на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 була зареєстрована дружина померлого, ОСОБА_1 , що підтверджується копіями наведених по господарських книг № 22 за 2011-2020 рік.

На підставі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 14 квітня 1973 року Виноградненською сільською радою Новоазовського району Донецької області, актовий запис № 21, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 одружились 14 квітня 1973 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис № 2029 від 28 грудня 2020 року, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 69 років.

За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 20 вересня 2021 року вбачається, що по АДРЕСА_1 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 була, зокрема, зареєстрована позивачка, ОСОБА_1 .

З матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 № 217/2021, заведеною приватним нотаріусом Демко М. Л., вбачається, що із заявою про прийняття спадщини 12 листопада 2021 року звернулась дружина спадкодавця, ОСОБА_1 , яка у свою чергу фактично прийняття спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , будучи зареєстрованою із останнім на момент відкриття спадщини.

Однак, за постановою приватного нотаріуса, ОСОБА_7 , від 12 листопада 2021 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на буд. АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 грудня 2021 року відомості про реєстрацію права власності на буд. АДРЕСА_1 відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд зазначає, що відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудований житловий будинок набувалось в порядку, який існував на час його будівництва, а спірний житловий будинок було збудовано в 1974 році.

На той час право громадян на придбання та будівництво індивідуальних житлових будинків врегульовувалось нормами Указу Президії Верховної Ради СPCP від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який був чинним до 22 лютого 1988 року, та постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

Так згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року Президії Верховної Ради СPCP кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

За п. 2 Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

На підставі змісту п. 3 Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР розмір ділянок визначався, зокрема, виконкомами районних Рад в залежності від розміру будинку та місцевих умов, та в межах наступних норм: в містах - від 300 до 600 кв. м.; поза містом від 700 до 1200 кв. м.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. При цьому ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13.

За п. 1 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, була передбачена реєстрація будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка проводилась бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад.

Отже, вказана Інструкція не передбачала проведення реєстрації будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь поза межами міст і селищь міського типу, про що свідчить п. 6 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», що передбачав, що не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Таким чином суд відкидає посилання представника відповідача на відсутність проведення спадкодавцем, ОСОБА_4 , реєстрації збудованого ним спірного житлового будинку відповідно до «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР».

При цьому за змістом п. 13, 20 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» право власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів могло бути оформлене при наявності записів в погосподарських книгах сільської ради.

Тобто на момент будівництва спірного житлового будинку норми права передбачали, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, то він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності, а факт наявності запису в погосподарській книзі був достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості, до якої відносилось с. Піонерське Новоазовського району Донецької області.

Суд зазначає, що лише рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 5 червня 2015 року № 6/48-5401 село Піонерське було включене у межі Орджонікідзевського (нині Лівобережного) району міста Маріуполя Донецької області.

Суд також зауважує, що 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449. Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Так за п. 78 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти.

Аналогічного змісту є лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року».

Також суд звертає увагу на те, що на підставі п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так за ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. При цьому для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Суд за матеріалами справи встановив, що відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Президії Верховної Ради СPCP та Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР свого часу померлий ОСОБА_4 набув право на будівництво на праві особистої власності житлового будинку на земельні ділянки, переданій йому у безстрокове користування для такої мети у передбачених розмірах поза містом (1200 кв. м.), що підтверджується свідоцтвом та дозволом про забудову житлового будинку площею 38,6 кв. м. на земельній ділянці площею 0,12 га в с. Піонерське Новоазовського району Донецької області на підставі виписки з протоколу № 18 від 1 листопада 1973 року та рішення виконкому Виноградненської сільської ради від 26 грудня 1973 року № 24.

У свою чергу факт завершення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 спадкодавцем, ОСОБА_4 , будинку на виділеній йому земельній ділянці та прийняття його до експлуатації підтверджується технічними паспортами на такий житловий будинок від 31 січня 1989 року та від 8 грудня 2021 року, а також записами у по господарських книгах Виноградненської сільської ради Донецької області щодо домогосподарства ОСОБА_4 , якому було присвоєно адресу по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,12 га.

Суд зауважує, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 350/1194/16-ц.

За змістом ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, вставлені обставини справи у сукупності повною мірою доводять факт набуття права власності на час життя ОСОБА_4 на житловий будинок, побудований спадкодавцем до 1992 року по АДРЕСА_2 та на який раніше не проводилась державна реєстрація прав власності.

Суд також зазначає, що згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене вмотивування, суд дійшов висновку, що за наявності проведеної технічної інвентаризації будинку АДРЕСА_2 у 2021 році, якою встановлено склад такого нерухомого майна, що належало ОСОБА_4 за життя, то позивачка в суді довела обсяг нерухомого майна, що залишилося у спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

За п. 1 «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України він набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року).

Так відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

На підставі ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Враховуючи, що ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка пережила свого чоловіка, який під час шлюбу із позивачкою побудував житловий будинок, що вважається спільною сумісною власністю подружжя, то на підставі викладених правових норм суд встановив, що ОСОБА_1 фактично набула права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Також суд зазначає, що згідно зі ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені ст. 1261-1265 ЦК. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі змісту ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

На підставі ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» обов`язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно покладений на органи нотаріату.

При цьому на підставі змісту п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином суд встановив правомірність дій позивачки щодо звернення до суду із вказаним позовом, оскільки їй фактично було відмовлено у передбаченому Законом України «Про нотаріат» порядку в оформленні спадкових прав після смерті її чоловіка, ОСОБА_4 , на 1/2 частку спірного будинку по АДРЕСА_2 .

З огляду на перелічене, враховуючи що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 не було зареєстровано спадкодавцем, то таке право увійшло у спадщину.

З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, то до позивачки перейшли спадкові права ОСОБА_4 на 1/2 частку будинку по АДРЕСА_2 , яке в позасудовому порядку вона не може реалізувати.

Отже, встановивши, що будівництво житлового будинку, який є предметом спору, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, враховуючи, що на момент проведення технічної інвентаризації у 1989 році та відповідно на час відкриття спадщини цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію згідно із діючим наразі законодавством, проте спадкоємець не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок наразі неможлива внаслідок смерті ОСОБА_4 , то суд дійшов переконливого висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом права власності, тому наявні правові підстави для визнання за спадкоємицею померлого ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку будинку в порядку спадкування після смерті спадкодавця, а також визнання права власності за позивачкою на 1/2 частину житлового будинку, як на частку в спільному майні подружжя ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_4 .

При цьому суд відкидає посилання представника відповідача на те, що у технічному паспорті, виготовленому в 1989 році, є невідповідності порівняно із технічним паспортом, виготовленим позивачці у 2021 році, оскільки усі вказані в останній інвентарізації такого будинку споруди побудовані до 1992 року, така інвентарізація проведена відповідно до чинного законодавства кваліфікованим техніком з інвентарізації, тому суд приймає до уваги відомості в частині складу збудованих споруд та їх характеристик щодо будинку АДРЕСА_2 саме станом на момент проведення такої інвентарізації 8 грудня 2021 року.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , до складу якого входять житловий будинок літ. А, нежитлова прибудова літ. А-1, погреб А-1/п, сіні літ. а, гараж літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Д, вбиральня ліг. Г, колодязь літ. к, огорожа № 1, ворота № 2 (загальна площа 85,8 кв. м., житлова площа 47 кв. м.), що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , до складу якого входять житловий будинок літ. А, нежитлова прибудова літ. А-1, погреб А-1/п, сіні літ. а, гараж літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Д, вбиральня ліг. Г, колодязь літ. к, огорожа № 1, ворота № 2 (загальна площа 85,8 кв. м., житлова площа 47 кв. м.), що розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 4 лютого 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Відповідач: Маріупольська міська рада Донецької області, , місцезнаходження: м. Маріуполь, пр. Миру 70.

Суддя