справа № 369/3736/20 головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
провадження № 22-ц/824/418/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Пономарьової Вікторії Юріївни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання іпотеки припиненою,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до Приватного нотаріуса Пономарьової Вікторії Юріївни про визнання іпотеки припиненою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 грудня 2009 року приватним нотаріусом Пономарьовою Вікторією Юріївною на підставі Додаткової угоди до кредитного договору №48-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року, укладеної між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Терра Банк» накладено обтяження (іпотеку) на земельну ділянку кадастровий номер :01:031:0100, загальною площею 2,2610 га, яка розташована за адресою Київська область Києво-Святошинський район Тарасівська сільська рада на забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором №48-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року у розмірі 7711815,00 укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Терра Банк». Згідно інформаційної довідки зазначене обтяження зареєстровано приватним нотаріусом Пономарьовою Вікторією Юріївною 29 грудня 2009 року в Державному реєстрі іпотек за номером 6467384. 15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №4044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Терра банк». Позивач вважає, що зобов`язання за кредитним договором, яке забезпечено договором іпотеки припинилось одночасно з внесенням 15 травня 2019 року запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №4044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Терра банк», як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим. 02 грудня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Пономарьової В.Ю. із заявою про зняття заборони відчуження №6467384 на земельну ділянку загальною площею 2,2610 га, яка розташована за адресою: Київська область Києво-Святошинський район Тарасівська сільська рада, кадастровий номер: :01:031:0100 у зв`язку з припиненням основного зобов`язання згідно ст. 609 ЦК України у зв`язку з ліквідацією юридичної особи - кредитора.

Згідно відповіді від 09 грудня 2019 року №155/01-16 приватний нотаріус Пономарьова Вікторія Юріївна відмовила у знятті заборони відчуження №6467384 у зв`язку з наявністю іпотеки, тому позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивачка ОСОБА_1 , через представника- ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що відсутність в реєстрі відповідної інформації про зміну іпотекодержателя, свідчить про те, що зобов`язання ліквідованої юридичної особи на момент її ліквідації 15.05.2019 р. не передавалися. Тому, на думку позивача, земельна ділянка обтяжена забороною та іпотекою безпідставно. Вважає, що саме приватний нотаріус є належним відповідачем, який зобов`язаний зняти відчуження на заборону, оскільки позивач позбавлений можливості реалізувати свої права, як власник у інший спосіб, окрім судового захисту. Скасування запису в реєстрі є належним способом захисту прав та інтересів позивача.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати іпотеку, яка виникла на підставі Додаткової угоди до кредитного договору №48-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Терра Банк», , зареєстровану 29 грудня 2009 року приватним нотаріусом Пономарьовою В.Ю., реєстраційний номер обтяження: 6467384, такою, що припинена та скасувати обтяження щодо земельної ділянки (кадастровий номер :01:031:0100), площею 2,2610 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Тарасівська сільська рада у вигляді іпотеки, яке міститься в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження №6467384, зареєстроване 29 грудня 2009 року приватним нотаріусом Пономарьовою В.Ю. та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження у вигляді іпотеки за реєстраційним номером обтяження №6467384.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що зміст і характер відносин між учасниками справи підтверджують, що спір виник з іпотекодержателем, тобто приватний нотаріус Пономарьова В.Ю. є неналежним відповідачему справі, а тому у задоволенні вимог до нотаріуса слід відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Оцінюючи вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 стаття 5 ЦПК України).

Отже, судовому захисту в цивільних судах підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та законні інтереси особи. При цьому позивач на власний розсуд визначає, які і яким чином порушені його права. Визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Положення пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Отже, суд першої інстанції вірно вважав, що вказані норми права свідчать про те, що спір про припинення обтяження виникає між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19) зробила висновок, що «позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі №823/2042/16 (провадження №11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

В даному випадку колегія суддів вважає застосування у даній справі вказаних правових висновків судом першої інстанції є цілком правильним. Також, обґрунтованими є посилання суду першої інстанції на подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №823/235/16 (провадження №11-404апп18) та від 13 березня 2019 року у справі №202/30/17 (провадження №14-643цс18), постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі №711/5575/18 (провадження №61-10665св19), постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №134/1743/17 (провадження №61-14265св19).

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміст і характер правовідносин між учасниками даної справи підтверджують, що спір у позивача виник з іпотекодержателем, оскільки основною позовною вимогою є визнання іпотеки припиненою, а приватний нотаріус Пономарьова В.Ю. є неналежним відповідачем у справі, тому у задоволенні вимог до нотаріуса було правильно відмовлено судом першої істації через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що суд позбавлений можливості з власної ініціативи залучити до участі у справі співвідповідача чи замінити неналежного відповідача належним, а відповідна заява від позивача до суду не надходила.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Що ж стосується доводів апелянта в частині припинення основного зобов`язання у зв`язку з ліквідацією та припиненням реєстрації банку 15 травня 2019 року, а отже припиненням іпотеки, яка має похідний характер, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що за договором б/н від 28 лютого 2013 року між ПАТ «ТЕРРА БАНК» та ТОВ «Колекторський центр» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором №47-Ф/07/04 від 25 грудня 2007 року в загальній сумі 10 242 767,44 грн., внаслідок чого ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2013 року було замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «ТЕРРА БАНК» на ТОВ «Колекторський центр» щодо примусового виконання рішення Шевченківського райсуду м.Києва від 24 квітня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, на забезпечення якого укладався договір іпотеки, про припинення якої ставиться питання позивачем у даній справі. Жодного належного та допустимого доказу на спростування цих обставин або доказів про погашення боргу у повному обсязі, а отже припинення основного зобов`язання позивачем надано не було.

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова