ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/261/19Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/88/22 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 304020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2021 року (ухвалене суддею Сташків Н.Б., дату складення повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 604/261/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказує, що між відповідачем ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 15 січня 2002 року було укладено договір дарування житлового будинку за яким, відповідач подарувала ОСОБА_4 , що діяв в інтересах позивача, житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Оскільки у будинку протікав дах, її батько ОСОБА_4 здійснив капітальний ремонт даху та покрівлі. Крім цього було проведено підмурівок та нове огородження, а також ворота. Проте, 30 грудня 2016 року Апеляційним судом Тернопільської області у справі № 604/337/15-ц ухвалено рішення, яким договір дарування вказаного житлового будинку укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , діючим в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , визнано недійсним.

На сьогоднішній день їй не було компенсовано жодних коштів, які витратив ОСОБА_4 від її імені на ремонт покрівлі даху будинку.

Зсилаючись на вимоги ст. 216 ЦК України просить застосувати правові наслідки недійсності правочину до договору дарування житлового будинку від 15.01.2002 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Зменшивши розмір позовних вимог позивач просить стягнути із відповідача в її користь 108325,00 грн. згідно розрахунку вартості будівельних робіт.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вказує, що суд не врахував тієї обставини що її батько ОСОБА_4 діяв в її інтересах, оскільки на момент укладення договору вона була малолітньою дитиною, тому майном що належало їй управляв її батько.

При цьому майно, яким управляв ОСОБА_4 за час управління покращилося внаслідок проведення ремонту будинку і таке майно протягом всього часу належало на праві власності ОСОБА_1 , а тому саме вона має право на відшкодування вартості робіт по покращенню майна.

Судом не враховано те, що вона була власником будинку, а батько діяв від її імені, як малолітньої та вчиняв дії в її інтересах.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на те, що суд безпідставно встановив в мотивувальній частині, обставини, які не підтверджені доказами, просить виключити з мотивувальної частини рішення суду висновок про те, що саме ОСОБА_4 провів капітальний ремонт даху будинку та огорожі за власні кошти.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_4 провів роботи по ремонту даху будинку та огорожі.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому доводи скарги заперечила і вказала, що обставини щодо здійснення ремонту даху і огорожі спірного будинку підтверджуються належними доказами по справі та не заперечувалися відповідачем ОСОБА_2 .

Зазначає, що ОСОБА_2 вказувала про те, що вона не втручалася у здійснення ремонту покрівлі даху та огорожі та всі витрати ніс ОСОБА_4 включаючи як матеріали так і витрати за проведені роботи працівниками.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба В.М. апеляційну скаргу підтримав та навів доводи аналогічні викладеним у апеляційній скарзі та відзиві. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечив.

Додатково пояснив, що ОСОБА_2 при розгляді справи про визнання договору дарування недійсним визнавала факт протікання даху будинку і що вона звернулась по допомогу до ОСОБА_1 . Вказувала, що уклала договір дарування будинку на користь ОСОБА_1 , а її батько ОСОБА_4 провів ремонтні роботи в будинковолодінні.

Представник зазначив, що суд визнав явку ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою, однак вона жодного разу не з`явилась, оскільки не могла б заперечити правду. Разом з тим вона неодноразово з`являлась в суд першої та апеляційної інстанцій у справі про земельну ділянку.

Вказав, що ОСОБА_1 має право на відшкодування витрат на ремонтні роботи, які проводив її батько в її інтересах, як законний представник своєї малолітньої доньки.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Черніцький І.Р. подану апеляційну скаргу підтримав опираючись на доводи викладені в ній. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив.

Додатково пояснив, що за ремонтні роботи ОСОБА_2 розраховувалася самостійно, власними заощадженнями, оскільки тривалий час отримувала пенсію.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку серії АЕІ № 724403 від 15 січня 2002 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар на ім`я ОСОБА_1 належний ОСОБА_2 жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Підволочиською державною нотаріальною конторою 23 липня 1993 року по реєстраційному № 1541, зареєстрований в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 09 листопада 1993 року за № 875.

Згідно рішення від 30 грудня 2016 року колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2016 року скасовано. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений 15 січня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , діючим в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 15 січня 2002 року.

Таким чином подарований ОСОБА_2 ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 повернувся у власність попереднього власника ОСОБА_2 .

Будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду повідомив, що є батьком позивача по справі. У 2002 році між ним та відповідачем була домовленість, що він відремонтовує будинок, зокрема повністю перекриває його дах, ремонтує огорожу, а відповідач переписує належний їй спірний будинок на його дочку ОСОБА_1 та продовжує у ньому проживати. Після нотаріального оформлення, він разом із своїми знайомими повністю перекрили дах будинку, замінили усі крокви, утеплили. Крім того відремонтували огорожу та привели садибу до хорошого стану, прибрали домогосподарство. Усі матеріали він купував за власні кошти, роботу майстрів також оплатив сам. Відповідач ОСОБА_2 не витратила на вказані роботи жодної гривні. Їсти майстрам він також сам робив або купував.

Згідно журналу судового засідання від 19.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним слідує, що відповідач ОСОБА_2 пояснювала суду, що після смерті її чоловіка у неї сильно протікав дах будинку, вона перебувала в скрутному матеріальному становищі, тому вона звернулась до ОСОБА_4 і сказала, що потрібно перекрити дах будинку тоді вона напише заповіт на його дочку. Її ніхто не заставляв нічого робити. ОСОБА_4 зробив дах сам, не запитуючи її нічого.

Згідно висновку експерта № 676/19-22 від 02.12.2019 року за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи вартість проведення капітального ремонту даху з піднесенням житлового будинку АДРЕСА_1 та влаштування огорожі по АДРЕСА_1 станом на день дослідження, згідно розрахунку вартості будівельних робіт становить 108325,00 грн, в тому числі: вартість будівельних робіт по капітальному ремонту даху з піднесенням житлового будинку становить 87360,00 грн, вартість будівельних робіт по влаштуванню огорожі перед будинком становить 20965,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів того, що саме позивач понесла витрати на капітальний ремонт даху будинку, та огорожі, оскільки витрати проводив її батько ОСОБА_4 , а відтак у даній цивільній справі, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача, які підлягають захисту згідно заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Таким чином, встановлена презумпція обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Згідно договору дарування від 15 січня 2002 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар на ім`я ОСОБА_1 належний ОСОБА_2 жилий будинок з надвірними будівлями.

Таким чином саме у ОСОБА_1 виник обов`язок щодо належного утримання її майна - житлового будинку.

Однак на момент укладення договору дарування ОСОБА_1 була малолітньою дитиною.

Згідно з ч. 1 статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Враховуючи вищенаведене, обов`язок щодо утримання в належному стані майна ОСОБА_1 фактично здійснювався в її інтересах її батьком ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_1 реалізувала своє право власника на розпорядження належним їй майном провівши відповідні ремонтні роботи.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено, а судом не здобуто доказів про те, що саме ОСОБА_1 понесла витрати щодо проведених ремонтних робіт.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач на момент проведення робіт була малолітньою особою та не мала власного доходу, тому майнові права малолітньої ОСОБА_1 , як власника житлового будинку, захищав її батько - законний представник, в тому числі і ніс всі необхідні витрати.

Вказане підтверджується і змістом договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 представляв її батько ОСОБА_4 . Вказано і про те, що всі витрати за складання та оформлення договору платить представник обдарованої ОСОБА_4 .

В той же час, на момент визнання договору дарування недійсним ОСОБА_1 досягла повноліття і відповідно набула всіх цивільних і процесуальних прав. В тому числі і права вимоги до відповідача щодо стягнення вартості здійснених покращень будинковолодіння, оскільки саме вона була власником будинку, ремонтні роботи в будинковолодінні здійснювалися її батьком у її користь і після визнання правочину недійсним саме вона втратила свою власність.

Таким чином, висновок суду про те, що позивач не здійснював капітальний ремонт даху будинку та огорожі, а тому не має право на відшкодування понесених затрат, не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевому набувачу збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач може заявити до власника спірного нерухомого майна позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на його повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваного майна, а у разі здійснення поліпшень цього майна, які не можна відокремити від нього без завдання йому шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного нерухомого майна.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18 та Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 766/8694/16-ц (провадження № 61-35681св18).

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з вартості необхідних витрат на утримання та збереження майна, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Для оцінки вартості невід`ємних поліпшень у будинку, була призначена та проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновком якої встановлено, що вартість проведення капітального ремонту даху з піднесенням житлового будинку АДРЕСА_1 та влаштування огорожі по АДРЕСА_1 станом на день дослідження, згідно розрахунку вартості будівельних робіт становить 108325,00 грн.

Встановивши, що ОСОБА_4 діючи в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_1 за власні кошти здійснив ремонт будинку, внаслідок чого збільшилася вартість поліпшеного майна, яке неможливо відокремити від майна без його ушкоджень. ОСОБА_2 отримала у власність будинок з поліпшеними експлуатаційними характеристиками, які не можливо відокремити і повернути ОСОБА_1 в натурі, тому колегія суддів вважає, що до стягнення з власника підлягає вартість невідокремлених поліпшень відповідно до вимог частини третьої статті 390 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд вважає, що висновок судової будівельно-технічної експертизи є належним та допустимим доказом у справі, з якого вбачається яку саме суму витрачено на проведення відповідних поліпшень, які не можуть бути відокремлені.

У свою чергу, відповідач не скористався своїм процесуальним правом заявити клопотання про проведення додаткової судової експертизи, що свідчить про те, що він вважав належним та допустимим цей доказ.

Аргументи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, що саме нею були проведені будівельно-ремонтні роботи та поліпшено стан будинку є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 протилежного не доведено.

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до необхідності виключення з мотивувальної частини рішення суду висновку про те, що саме ОСОБА_4 провів капітальний ремонт даху будинку та огорожі за власні кошти.

Вказані доводи колегією суддів оцінюються критично, оскільки вони спростовуються наступним.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року у справі №604/337/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., про визнання договору дарування недійсним встановлено наступні обставини.

У 2002 році в будинку почав протікати дах, що потребувало негайного ремонту. У зв`язку з віком, станом здоров`я та скрутним матеріальним становищем за допомогою щодо утримання будинку ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_4 .

В судовому засіданні 19.06.2015 року ОСОБА_2 вказувала про те, що дах ремонтував ОСОБА_4 , аналогічні покази давала ОСОБА_2 і в судовому засіданні 19.08.2015 року у якому вона була допитана як свідок. В судовому засіданні від 25.07.2016 року ОСОБА_2 вказує про те, що ОСОБА_4 перекрив хату, робив пліт і допомагав і вона не заперечувала проти перекриття.

ОСОБА_2 не подано жодних доказів про те, що саме нею здійснено ремонт даху та плоту. Крім того, ОСОБА_2 не подано доказів її фінансової спроможності виконати такі роботи, оскільки при розгляді справи про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_2 вказувала про те, що вона перебувала на момент здійснення ремонтних робіт в скрутному матеріальному становищі, що і було підставою для звернення до ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Жодних доказів про те, що спірні ремонтні роботи виконано кимось іншим ніж ОСОБА_4 відповідачем ОСОБА_2 не подано.

Доводи апеляційної скарги суперечать позиції ОСОБА_2 , яку вона займала при розгляді справи №604/337/15-ц, оскільки при розгляді вказаної справи ОСОБА_2 визнавала, що вона зверталась до ОСОБА_4 про допомогу, визнавала виконання вказаних робіт ОСОБА_4 і лише вказувала про те, що вона мала намір не подарувати будинок, а скласти заповіт на ОСОБА_4 або на когось з його родичів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до переконання, що рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1083,25 грн сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) 108325,00 грн та 1083,25 грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Хома М.В.