Ухвала

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 756/9263/15-ц

провадження № 61-123ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та зміну способу виконання рішення у справі за первісним позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів; за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

У липні 2015 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів на утримання дітей.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом

до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 квітня 2016 року об`єднано в одне провадження первісний позов ОСОБА_1 з позовною заявою ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Об`єднаний позов ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалено відібрати малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від їх батька ОСОБА_1 , та передати їх матері - ОСОБА_2 за її місцем проживання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині відібрання дітей та передання їх за місцем проживання матері підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до апеляційного суду клопотання про визнання укладеної між ними

21 вересня 2016 року мирової угоди, предметом якої є примирення сторін та здійснення батьками прав та обов`язків і визначення місця проживання дітей, а також закриття провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання мирової угоди задоволено.

Визнано мирову угоду, укладену 21 вересня 2016 року між сторонами у справі.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року скасовано, провадження закрито.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та зміну способу виконання рішення у вищевказаній справі.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та зміну способу виконання рішення задоволено частково.

Поновлено строк пред`явлення до виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року залишено без змін.

30 грудня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва

від 12 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

від 03 грудня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволення заяви, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пунктів 24, 26 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання; відстрочення і розстрочення, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Оскарження ухвал суду першої інстанції про поновлення строку

для пред`явлення виконавчого листа до виконання та відстрочення

і розстрочення, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення після їх перегляду в апеляційному суді (пункти 24, 26 частини першої статті 353 ЦПК України), у наведеній вище статті 389 ЦПК України,

яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку,

не передбачено.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як визначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» та від 18 листопада 2010 року

у справі «Мушта проти України», право на доступ до суду не є абсолютним

і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг на рішення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені у статті 389 ЦПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами цивільного судочинства.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи зазначене, у відкритті касаційного провадженняза касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

від 03 грудня 2021 року слід відмовити.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 337/5253/13-ц (провадження № 61-10084 сво18).

З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390

та 392 ЦПК України.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року

та постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 1 частиною другої статті 394, статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та зміну способу виконання рішення у справі за первісним позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів; за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері, за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк