Ухвала

Іменем України

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 204/736/21

провадження № 61-21524ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом

до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої у зв`язку з порушенням його прав як позивача

в адміністративній справі № 160/1108/19.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 04 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду

до суду першої інстанції.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 24 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2

до Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування моральної

та матеріальної шкоди, виділено у самостійне провадження.

Подальше провадження у цивільній справі № 204/736/21 (провадження

№ 2/204/1704/21) вирішено здійснювати за позовними вимогами

ОСОБА_2 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2

до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду, треті особи:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування моральної

та матеріальної шкоди, на підставі пункту 1 частини першої статті 186

ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині пред`явлених позовних вимог до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того,

що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, який за своєю суттю є засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом,

не допускається, що відповідно до положень пункту 1 частини першої

статті 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження

у справі.

Судами враховано правовий висновок, викладений у постанові

Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі

№ 454/3208/16-ц, провадження № 14-500цс19, відповідно до якого позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

31 грудня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на ухвалу Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Щодо касаційного оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року

Частиною другою статті 17 ЦПК України встановлено, що не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 353 ЦПК України окремо

від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані

у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу ІІІ

цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу (частина перша статті 381 ЦПК України), яку може бути оскаржено

касаційному порядку у випадках, передбачених цим Кодексом

(частина друга статті 382 ЦПК України).

Вбачається, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня

2021 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду

до суду першої інстанції, що свідчить про відсутність предмету оскарження.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова апеляційного суду від 15 червня 2021 року в касаційному порядку не оскаржувалась.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року скасовано апеляційним судом, а вимог про скасування постанови апеляційного суду у даному провадженні заявником не заявлено, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити

її законність, а тому у відкритті касаційного провадження у цій частині слід відмовити.

Щодо касаційного оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення обмежують його права на доступ до правосуддя, порушуючи гарантоване статтею 8 Конституції України право на звернення до суду без жодних обмежень чи умов та гарантію на розгляд справи у суді, згідно

зі статтею 55 Конституції України.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,

3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності

та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються (частини перша, друга статті 124

Конституції України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду

в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування заявленого у цій справі позову ОСОБА_2 зазначив,

що в результаті протиправних дій відповідачів: Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду та Верховного Суду, під час розгляду адміністративної справи № 160/1108/19 порушені його права, гарантовані статтями 8, 55 Конституції України, чим завдана моральна та матеріальна шкода.

Відповідно до частини одинадцятої статті 49 Закону України

«Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду та суддів, який за своєю суттю, є засобом,

що гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини з питання імунітету суддів зауважував,

що такий імунітет має законну мету, оскільки є засобом забезпечення належного здійснення правосуддя (рішення у справах «Ернст та інші проти Бельгії», № 33400/96, § 47-57, від 15 липня 2003 року, «Плахтєєв

та Плахтєєва проти України» № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України

«Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди

є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються

і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для

її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ,

а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених

за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені

до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише

у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній

до 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України

у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати

в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої

статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання

про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170

Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній

з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися

за правилами відповідно цивільного чи адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Тобто, позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних із розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду),

а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України. Зокрема, коли предметом позову є дії чи бездіяльність суду/судді, які не пов`язані

зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Інакше кажучи, це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі

їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді

чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями

чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених

статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній

з 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 170 КАС України

у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах: від 21 листопада 2018 року, ухваленій у справі

№ 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 13 березня 2019 року

у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_2

до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Судупро відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягає розгляду в судах й відмовив

у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини другої статті 186 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень (ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня

2021 року) убачається, що касаційна скарга ОСОБА_2

є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та на законність судових рішень не впливають.

Крім того, у зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження

не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_2 про звільнення

від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року, ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня

2021 року у справі за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць