Справа № 136/2156/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Шпортун С.В., за участі секретаря судового засідання Белінської С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін (письмове провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), обґрунтовуючи підставність позову тим, що він, ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач, приходиться йому знайомим, який на його прохання був зареєстрований в належному йому житловому будинку та проживав деякий час. З 2019 року відповідач залишив житло добровільно, з того часу у квартирі не проживає, житлом не цікавляться, оплату за користування житлом та комунальними послугами не проводить, у витратах по утриманню житла участі не бере. Позивач зазначає, що перешкод у проживанні відповідачеві він не чинив. Наразі, кількість осіб, що зареєстровані у квартирі, перешкоджає йому в оформленні субсидії та виконувати свої правомочності як власника житла, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 01.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення виклику сторін.

У визначений судом строк відповідач відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надав, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами .

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 25.07.2013 державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Факт належності об`єкта нерухомості ОСОБА_1 підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9).

Відповідно до відомостей наданих Липовецькою міською радою (а.с.15) згідно картотеки реєстраційного обліку Липовецької міської ради ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як слідує із акту складеного депутатом міської ради Гевко О.М. за участі сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який затверджений міським головою Бичковим В.М. 16.11.2021 (а.с.7) ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 , утім за цією адресою не проживає з 2019 року по теперішній час.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. theUnitedKingdom), заява N 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine") заява N 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа N 490/12384/16-ц, провадження N 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа N 760/13113/14-ц, провадження N 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи в належному позивачеві житловому будинку зареєстрований відповідач, утім не проживає там більше двох років .

Відомості про те, що відповідач цікавиться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, відсутні.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.

Витрати про утриманню майна відповідач не несе та доказів протилежного не надано.

За таких обставин, суд вважає, що акт депутата складений за участі сусідів щодо не проживання відповідача у спірному будинку більше шести місяців, відсутність даних про перешкоджання йому у праві користування є належною правовою підставою для задоволення позову.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до Глави 8 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.11, 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП - невідомо) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908, 00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів учасниками справи безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Світлана ШПОРТУН