ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/3170/21

провадження № 22ц/818/1678/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Пилипчук Н. П.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року в складі судді Хайкіна В.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем з 2004 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За цей час у них народились спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які наразі проживають з нею.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вказала, що вона утримує дітей самостійно та її доходу не вистачає для забезпечення їм належного рівня життя. Відповідач з дітьми спілкується, однак матеріально не допомагає, хоча працевлаштований та не має інших утриманців.

Просила стягнути зі ОСОБА_2 на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4000,00 грн та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3000,00 грн, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття; стягнути зі ОСОБА_2 на її користь витрати на юридичні послуги у розмірі 2000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто зі ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 3000,00 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 02 березня 2021 року; рішення суду звернено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць; стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду змінити в частині способу стягнення аліментів, а саме постановити рішення про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання двох дітей у загальному розмірі 1/3 частки його заробітку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що він ніколи не ухилявся від утримання дітей. У відзиві на позовну заяву зазначав, що може сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини доходів щомісячно. Його середньомісячний заробіток становить 19 768,71 грн, отже у разі стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини доходу, їх загальна сума на обох дітей склала би 6589,57 грн, що навіть більше, ніж тверда сума аліментів, визначена судом у розмірі 6000,00 грн. Стягуючи аліменти у твердій грошовій сумі суд мав виходити з того, чи платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі. Вважав, що при стягненні аліментів на дітей розмір доходу позивачки також є важливим. Його довідка про доходи залишилася поза увагою суду. Також, суд першої інстанції не визначився щодо можливості стягнення аліментів у разі недостатності отримуваних ним сум в окремі місяці.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням обставин справи відповідач в змозі сплачувати аліменти на утримання сина та дочки у розмірі по 3000,00 грн на кожну дитину щомісячно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 (а. с. 12, 15).

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року у справі №621/2881/20 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про визнання батьківства задоволено; визнано ОСОБА_2 батьком дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а. с. 20-23).

Неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова (а. с. 14, 17).

З довідки про доходи, виданої Приватним акціонерним товариством «Харківська бісквітна фабрика» вбачається, що ОСОБА_2 працевлаштований у товаристві з 30 жовтня 2002 року, займає посаду виготовлювач мас, та загальна сума його доходу за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року склала 118 620,25 грн (а. с. 43).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 грн, з 1 липня - 2510 грн, з 1 грудня - 2618 грн; тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 1 січня 2021 року 1197,50 грн, з 1 липня 1255,00 грн, з 1 грудня 1309,00 грн.

Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 має задовільний стан здоров`я, працездатний та працевлаштований, інших утриманців не має та в змозі сплачувати аліменти на утримання сина та дочки у розмірі по 3000,00 грн на кожну дитину щомісячно.

Доводи ОСОБА_2 щодо необхідності стягнення аліментів у частці від його доходу, а не в твердій грошовій сумі, не можуть бути взяті до уваги, адже відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Тобто, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Визначення способу стягнення (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів, та суд не може виходити за межі заявлених вимог.

При цьому для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі не має значення, що, зокрема: платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті; або має не регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, провадження № 61-22317св19; від 25 листопада 2020 року у справі № 523/2927/18, провадження № 61-13820св19.

Таким чином, оскільки позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, суд не може виходити за межі заявлених нею вимог та стягувати аліменти у частці від доходів відповідача, тобто в інший спосіб, який пропонує відповідач.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що його середньомісячний заробіток становить 19 768,71 грн, отже у разі стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини доходу, їх загальна сума на обох дітей склала б 6589,57 грн, що навіть більше ніж тверда сума аліментів, визначена судом у розмірі 6000,00 грн, висновків суду першої інстанції щодо визначення способу стягнення аліментів за вибором позивачки у твердій грошовій сумі не спростовують. У разі наявності у нього відповідних доходів ОСОБА_2 не позбавлений можливості добровільно надавати утримання власним дітям у розмірі, що перевищує стягнуті судом аліменти, тож його доводи, що рішення суду не відповідає інтересам дітей, є необґрунтованими.

Посилання ОСОБА_2 на те, що, стягуючи аліменти у твердій грошовій сумі суд мав виходити з того, чи платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, є помилковими, оскільки такі вимоги містила попередня редакція частини першої статті 184 СК України, а саме: «якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі». Проте, на момент виникнення спірних правовідносин і звернення позивачки з даним позовом частина перша статті 184 СК України вже діяла в іншій редакції, а саме: «суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі».

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що матеріали справи не містять доказів щодо розміру доходів позивачки, не є підставою для зміни рішення суду. Відсутність таких доказів не звільняє його як батька від обов`язку утримання дітей. Клопотань про витребування таких доказів відповідач не заявляв.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що суд не проаналізував його довідку про доходи, не визначився стосовно можливості стягнення аліментів у разі недостатності отримуваних ним сум в окремі місяці, є безпідставними, оскільки з наведеної довідки не вбачається, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у розмірі по 3000,00 грн на кожну дитину щомісячно.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване додаткове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.