Єдиний унікальний номер 227/3457/21
Номер провадження 22-ц/804/261/22
Єдиний унікальний номер 227/3457/21 Головуючий у 1 інстанції Корнєєва В.В.
Номер провадження 22-ц/804/261/22 Суддя доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 227/3457/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Корнеева В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 28.02.2018 року вона уклала шлюб з відповідачем, в якому у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що на теперішній час відповідач покинув родину та у добровільному порядку відмовляється допомагати дитині фінансово, участі у вихованні не приймає. Позивач також вказує, що інших осіб на утриманні у відповідача немає, будь-яких стягнень не проводиться. На підставі вищевикладеного, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення від дати подання позову до суду, та витрати пов`язані із розглядом справи у сумі 1500,00 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30.08.2021 року, до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вказала, що судом першої інстанції було зазначено, що рішення було ухвалено без участі сторін, однак вона була присутня на судовому засіданні. Крім того, відповідач неодноразово був притягнутий до відповідальності через жорстоку поведінку у відношенні позивачки, при чому скоєння останнього правопорушення мало місце під час судового процесу про призначення аліментів. Зазначає, що довідка відповідача про працевлаштування, з якої вбачається, що він отримує мінімальну заробітну плату, не відповідає дійсності, та він приховує свої статки. Крім того, за останніми даними він купив, автомобіль, що прямо вказує на фінансову стабільність. Зазначає, що за квартирою, де вона проживає з дитиною, та яка належить разом з відповідачем порівну, утворився борг з оплати комунальних послуг, на який відповідач не реагує. Зазначає, що її дитина є хворобливою, через що вона не має можливості працевлаштуватися та її доходи складає лише соціальна допомога.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 18 000 грн. (відповідно до п.3 ч.1 ст. 176 ЦПК України), що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28.02.2018 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане 28.02.2018 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відповідний актовий запис № 25 від 28.02.2018 року.

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 01.06.2018 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відповідний актовий запис № 153 від 01.06.2018 року.

З матеріалів справи також вбачається, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка відділу реєстрації Добропільської міської ради №16.01-08/3243 від 16.08.2021 року. Крім того, за цією адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Позивачем надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №543 від 26.08.2021 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2018 року по 1 квартал 2021 року отримувала соціальні виплати з відповідних бюджетів від УСЗН Добропільської міської ради, за березень 2021 року виплата склала 860,00 грн.

Згідно довідки від 18.08.2021 року дитина ОСОБА_3 відвідує ДНЗ №36 «Пролісок» відділу освіти Добропільської міської ради з 28.08.2020 року по теперішній час.

Відповідачем ОСОБА_2 до суду першої інстанції було надано заяву, у якій він зазначив, що має стабільний доход, тому просить стягнути з нього на утримання дитини 1/4 доходу. На підтвердження факту офіційного працевлаштування та отримання доходів надано до суду довідку ПП «Барбос» № 12 від 11.10.2021 року, з якої вбачається, що відповідач дійсно працює у ПП «Барбос» з 07.05.2021 року за основним місцем роботи та займає посаду офіціанта, посадовий оклад становить 6000,00 грн. та заробітна плата за шість місяців склала 29200,00 грн., з утриманням податків 23506,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що доходи відповідача є відносно стабільними, в зв`язку доцільним є стягнення аліментів саме в частці від доходу. При цьому зазначив, що розмір аліментів у 1/4 всіх видів заробітку є достатнім та не буде порушувати майнових прав дитини.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 51 Конституції України,статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (стаття 181 СК України).

Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України).

Відповідно до статей 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Встановивши, що неповнолітня дитина ОСОБА_2 перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, матеріальне становище платника аліментів, відсутність даних щодо наявності інших утриманців у відповідача, прийнявши до уваги заяву батька про згоду на стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 доходів, суд першої інстанції, стягуючи із відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 30 серпня 2021 року і до повноліття дитини, вірно виходив з того, що відповідач, який працює і отримує стабільний дохід, зобов`язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу сину саме у такому розмірі, вважаючи такий розмір аліментів обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам дитини.

При цьому стягуючи аліменти у частці від доходу, а не у твердій грошовій сумі, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково, надавши оцінку здобутим при розгляді справи доказам, які свідчать про наявність у відповідача регулярного доходу.

Таким чином, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, який підлягає до стягнення, суд повинен виходити із інтересів дитини та можливостей платника аліментів, що і було зроблено судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що зазначений відповідачем розмір його доходів не відповідає дійсним, апеляційний суд відхиляє, оскільки позивачкою у порушення принципу змагальності та обов`язку доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, закріпленого ст.12 ЦПК України, не надано доказів отримання відповідачем доходів у іншому розмірі, ніж у довідці, яка він надав до суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про нехтування відповідачем обов`язком щодо сплати комунальних послуг та притягнення його до відповідальності через агресію до позивачки. то апеляційний суд зазначає, що ці обставини не є такими, що відповідно до ст. 182 СК України враховуються при визначенні розміру аліментів, що підлягають сплаті.

Щодо доводу позивачки про фактичну її участь у судовому засіданні, то апеляційний суд зазначає, що зазначене спростовується протоколом судового засідання від 28 жовтня 2021 року. При цьому позивачка не скористалася своїм правом на подання зауважень до протоколу у порядку ст. 249 ЦПК України.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, у тому числі стягнення на користь позивачки витрат на правову допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: