Справа № 428/2383/19
Провадження № 2/428/109/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за поліпшення житлових умов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення коштів за поліпшення житлових умов. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 22 серпня 2002 року і по теперішній час зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру 17.05.1979 відповідно до ордеру № 143, отримав батько її матері - ОСОБА_5 , який помер до початку приватизації. 18 лютого 1998 року відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , право власності на зазначену квартиру отримали бабуся позивача ОСОБА_6 , та її дядько ОСОБА_4 . З 08 вересня 2012 року позивач за згодою бабусі та дядька почала проживати разом зі своїм чоловіком у вищезазначеній квартирі.

У 2016 році, порадившись з бабусею та повідомивши відповідача, позивач вирішила провести капітальний ремонт у квартирі, оскільки ремонт в квартирі робився дуже давно. З серпня 2016 року за згодою власників квартири вона почала проводити капітальний ремонт. Тільки на будівельні матеріали, без урахування будівельних робіт, вона з матір`ю витратила 63 752 грн. Але 22 лютого 2019 року відповідач попросив позивача та її матір знятись з реєстрації та виїхати зі спірної квартири для того, щоб в подальшому продати її. Відповідач витрачені позивачем кошти на ремонт квартири сплачувати відмовляється, не зважаючи на раніше досягнуту домовленість, що вони продавати квартиру не будуть, а кошти за ремонт квартири повернуть. У зв`язку з цим у поданій заяві про збільшення позовних вимог представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 63 751, 92 грн. в рахунок відшкодування вартості за поліпшення житлових умов у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання ухвали суду від 18.06.2019 представником відповідача адвокатом Богушем В.Д. були подані заперечення на позов, в яких зазначено, що в період з 2006 до початку 2014 року в квартирі по АДРЕСА_1 дійсно проводився поточний ремонт, але за кошти відповідача та його матері, а позивач ОСОБА_3 з чоловіком частково допомагали фізичною працею, так як чоловік позивача займався ремонтними роботами. В квартирі частково переклеєні шпалери, замінено унітаз у 2006 році, встановлено б/у бойлер, покладено на старий новий лінолеум, встановлено вхідні двері. Позивач та її мати ОСОБА_7 дійсно зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та тривалий час мешкали за вказаною адресою, а саме до середини 2018 року.

Стосовно доданих до позову накладних від жовтня 2016, 28.11.2016, 20.12.2016, 14.01.2017, 17.02.2017, березня 2017 року, позивач нібито придбала будівельні матеріали у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для ремонту квартири відповідача, однак у період, в який видані накладні, будь-які ремонтні роботи в квартирі не проводились. Крім того, з зазначених накладних не можна встановити, що саме позивач ОСОБА_3 придбала будівельні матеріали та сплатила за них грошові кошти, на якій підставі, не зазначено хто відпустив товар та хто його прийняв. Позивач зазначає, що здійснила капітальний ремонт у квартирі, однак перелік робіт, які були проведені у квартирі по АДРЕСА_1 у період з 2006 року по 2014 рік не відносяться до робіт з капітального ремонту. Що ж стосується сплати комунальних послуг позивачем, вона дійсно сплачувала їх до середини 2018 року, оскільки була там зареєстрована та фактично проживала у квартирі, споживала надані комунальні послуги. Представник відповідача вважає поданий позов необґрунтованим, тому просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав повністю, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

На підставі клопотання представника позивача, яке було задоволено судом, у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Позивач ОСОБА_3 , яка допитана в якості свідка, у судовому засіданні пояснила, що з 2002 року вона разом з матір`ю була зареєстрована та фактично проживала у квартирі АДРЕСА_2 . З цього часу її баба та дядько ОСОБА_9 (відповідач по справі) в квартирі не мешкали. З 2002 року дядько ОСОБА_9 (відповідач) виїздив за кордон. З 2009 року вона почала жити в квартирі разом зі своїм чоловіком. ЇЇ матір також постійно не мешкала разом з нею, оскільки часто їздила за кордон на роботу. У 2016 році вона з чоловіком вирішила провести капітальний ремонт у квартирі, оскільки його давно ніхто не робив. Вона порадилась з бабою (яка на той час також була власницею частки квартири) та повідомила про це рішення відповідача. Первісний поточний ремонт був зроблений нею разом з її матір`ю у 2012 році за їх спільні кошти: вони переклеїли шпалери, замінили плінтус, реставрували вікна (зашпаклювали їх та перефарбували). У 2016 році почався ремонт: встановили вхідні металеві двері, замінили труби, водовідведення змінили на металопластик, встановили нову ванну та унітаз, газову пічку. В усіх кімнатах вирівнювали підлогу, застелили лінолеум, батареї замінили на чавунні, секційно нарощували батареї в залі та спальній кімнаті. Стелю вирівнювали під фарбування, утеплили стіну в спальній кімнаті. Кухню та ванну кімнату не змінювали. Першочергово проведення ремонту позивач обговорювала з бабою. ОСОБА_9 (відповідача) повідомила, що вона збирається робити ремонт у квартирі. Також вони постійно обговорювали, що мають бажання згодом купити цю квартиру. Весь цей час вона сплачувала комунальні послуги за вищезазначену квартиру. Фактично мешкала в квартирі до вересня 2018 року, знята з реєстрації у вересні 2021 року. Квартиру продали. Всі ремонті роботи обговорювалися заздалегідь з бабою. З вересня 2018 року в спірній квартирі ніхто не проживав. На її думку в квартирі був проведений капітальний ремонт.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що вона з позивачем була сусідами, жили в одному будинку, але в різних під`їздах. У 2012 році в квартирі АДРЕСА_2 позивачем та її матір`ю був зроблений косметичний ремонт. У 2016 році розпочався капітальний ремонт. До початку ремонту вона квартиру бачила. В період ремонту були утеплені стіни, вирівнювалася підлога та заливалася наново, вирівнювалася стеля, стіни, замінилася каналізація, труби, ванна та унітаз, замінені труби в ванній кімнаті на пластикові. Як їй відомо зі слів позивача сплачувала ремонт ОСОБА_3 за власні кошти разом з чоловіком та матір`ю. Фотографії, які містяться в матеріалах справи зроблені після здійснення ремонту. Коли проводився ремонт у 2016 році вона приходила в квартиру до позивача і бачила особисто.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією ордеру № 143 «ж», виданого 17.05.1979 виконкомом Сєвєродонецької міськради на підставі рішення міськвиконкому № 330 від 11.05.1979, ОСОБА_5 з родиною ОСОБА_10 (дружина) та ОСОБА_11 (донька) отримали право на зайняття квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 18 лютого 1997 року Відділом приватизації житла міськвиконкому м. Сєвєродонецька на підставі розпорядження (наказу) від 07.02.1997 № 499, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.09.2018 № 32314, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, станом на 04.09.2018 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (її донька), ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_4 (брат), що також підтверджується копією паспорта громадянина України ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 та копією паспорта громадянина України ОСОБА_7 серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого повторно 07.05.2019 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьк Головного територіального управління юстиції у Луганській області.

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.2020 серії НОК № 227381, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за № 118.

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу відшкодування грошових коштів позивачу, які вона витратила на поліпшення житлових умов у квартирі, яка є власністю відповідача. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З позовної заяви вбачається та судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 2002 року по 2018 рік була зареєстрована та фактично мешкала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , однак власницею цієї квартири не була. Фактичним власником цієї квартири на теперішній час є відповідач її дядько ОСОБА_4 .

Як зазначає позивач, у 2016 році вона, порадившись з власниками квартири (на той час це була її бабуся та відповідач), вирішила провести капітальний ремонт за вищезазначеною адресою, де фактично проживала зі своїм чоловіком. Позивач стверджує, що за власні кошти вона купила будівельних матеріалів на загальну суму 63 752, 92 грн. та зробила ремонт у квартирі (переклеєні шпалери, замінено унітаз у 2006 році, встановлено б/у бойлер, покладено на старий новий лінолеум, встановлено вхідні двері). Однак в лютому 2019 року відповідач попросив її та її матір знятись з реєстрації та виїхати з квартири. Витрачені кошти на капітальний ремонт квартири ніхто ОСОБА_3 не відшкодував.

Частиною 3 ст. 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ч. 4 ст. 390 ЦК України)

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що: «частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Оскільки позивачка та відповідачка дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу майна на певних умовах, у т. ч. домовилися про оплату та проживання позивачки в будинку, суд дійшов вірного висновку, що позивачка є добросовісним володільцем. Однак, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки апеляційний суд на підставі частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України виходив з вартості будівельних робіт, які здійснено позивачкою на поліпшення отриманого нею майна без установлення можливості відокремлення поліпшень, або суми, на яку збільшилась вартість будинку (частина четверта цієї статті), або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушена була здійснити позивачка починаючи з цього часу (частина третя цієї статті).

Проте, всупереч положенням частини четвертої статті 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, суд не дослідив питання, чи забезпечили проведені в будинку ремонтні роботи приріст ринкової вартості будинку. Отже, стягнувши з відповідачки всю суму коштів на проведення ремонтних робіт, суд неправильно застосував вказану норму права. При цьому до спірних правовідносин суд одночасно застосував обидві зазначені норми, які за своєю суттю не є тотожними та регулюють різні права й обов`язки учасників правовідносин, різні підстави та розміри відшкодування здійснених витрат».

Отже, з аналізу зазначених вище норм права та правової позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що хоча позивач і була добросовісним користувачем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , однак жодним доказом не довела, що зазначена квартира потребувала поліпшення житлових умов і її ремонт необхідно було зробити задля збереження квартири. Крім того, з наданих позивачем доказів та показань свідків неможливо встановити, що проведений ОСОБА_3 перелік ремонтних робіт можна віднести до робіт з капітального ремонту квартири, оскільки матеріали справи не містять жодного експертного висновку або висновку спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями у цій сфері. Відсутність у суду необхідних спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, позбавляє суд можливості лише з показань свідків встановити чи потребувала квартира поліпшення житлових умов і який саме був проведений позивачем ремонт у цій квартирі.

Також суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що проведені у квартирі ремонтні роботи забезпечили приріст ринкової вартості цієї квартири та у якому розмірі.

Крім того, суд критично ставиться та погоджується з твердженням представника відповідача адвоката Богуша В.Д., що надані позивачем копії накладних від жовтня 2016, 28.11.2016, 20.12.2016, 14.01.2017, 17.02.2017, березня 2017 року жодним чином не підтверджують реального факту понесення ОСОБА_3 витрат у сумі 63 751, 92 грн. на придбання будівельних матеріалів для ремонту саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки зазначені накладні не містять жодної інформації, що саме позивач сплатила кошти на їх придбання. Отже, доводи позивача та її представника ОСОБА_1 щодо проведення нею капітального ремонту квартири, яка є власністю відповідача за власні кошти позивача, не підтверджені жодними належними, допустимими та достатніми доказами.

Беручи до уваги викладене вище, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази, показання свідків, керуючись своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному встановленні всіх обставин справи, а також ураховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів того, що нею були поліпшені житлові умови квартири, які забезпечили приріст її ринкової вартості, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за поліпшення житлових умов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотання про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за поліпшення житлових умов відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_5 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_6 .

Повне рішення складено 07.02.2022.

Суддя І. С. Посохов