Ухвала

19 січня 2022 року

м. Київ

справа № 362/2707/19

провадження № 61-285св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Лапчевської О. Ф.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є. В., з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію договорів дарування будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер :02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, укладених

21 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є. О., а також витребувати з чужого незаконного володіння

ОСОБА_4 по Ѕ ідеальній частці спірного будинку та земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 квітня 1972 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 , який розірвано заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року.

Під часу перебування у шлюбі ними було набуте майно, яке є їх спільною сумісною власністю, зокрема: будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1735 га, кадастровий номер :02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою.

21 серпня 2018 року ОСОБА_2 без згоди позивача подарував зазначене нерухоме майно своїй онуці - ОСОБА_3 , зазначивши про відсутність прав будь-яких третіх осіб на таке майно.

У подальшому позивач дізналась, що ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що відчуження ОСОБА_2 спірного майна відбулось з порушенням частини третьої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), керуючись статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 15 червня 2020 року в складі судді Марчука О. Л. позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним, укладений 21 серпня 2018 року між

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , договір дарування будинку АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним, укладений 21 серпня 2018 року між

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , договір дарування земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер :02:009:0092, розташованої на АДРЕСА_1 .

Витребувано від ОСОБА_4 Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 .

Витребувано від ОСОБА_4 Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер :02:009:0092, що розташована на АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2 065,80 грн на відшкодування судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки позивач не надавала згоди на укладення відповідачем ОСОБА_2 спірних договорів дарування нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, зміст оспорюваних позивачем правочинів суперечить положенням статті 65 СК України та є порушенням частини першої статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України існують підстави визнання їх недійсними.

Місцевий суд дійшов висновку, що на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України спірне нерухоме майно, яке вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, підлягає витребуванню з його володіння на користь позивача, оскільки ОСОБА_4 як набувач міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна у ОСОБА_3 , в тому числі й те, що продавець не мала права відчужувати це майно.

Суд першої інстанції також указав, що з урахуванням часток

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спільному майні подружжя від

ОСОБА_4 слід витребувати Ѕ частину спірного майна, що відповідає частці позивача у спільній сумісній власності подружжя.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації спірних договорів дарування мотивоване тим, що ці вимоги є передчасними, оскільки рішення суду, яким задоволено позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року

№ 1952-IV 1952-15 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року про виправлення описки, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року в частині витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання правочинів недійсними мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсними договорів дарування від 21 серпня 2018 року, укладених між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як таких, що укладені щодо спільного сумісного майна подружжя без згоди одного з подружжя.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння мотивована тим, що оскільки позивач заявила вимоги про витребування на свою користь з чужого незаконного володіння Ѕ частини спірного нерухомого майна, в той час як договори дарування такого майна визнані судом недійсними в цілому, за відсутності виділу ідеальних часток співвласників нерухомого майна в натурі та за відсутності судового рішення про встановлення порядку спільного користування майном, то позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, в цій частині залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині постанова Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в касаційному порядку не оскаржується, тому не перевіряється судом касаційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 128/2526/16-ц (провадження № 61-19974св18) та постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи відзиву щодо вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_1 04 січня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року зменшено ОСОБА_1 розмір судового збору, касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про зупиннння виконання постанови апеляційного суду в частині накладення арешту на спірне майно до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 22 квітня 1972 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року.

21 серпня 2018 року між ОСОБА_2 (дарувальник) і ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування будинку АДРЕСА_1 .

Того ж дня між тими ж сторонами укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер :02:009:0092, розташованої на АДРЕСА_1 .

У заявах від 21 серпня 2018 року, поданих приватному нотаріусу Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є. В., ОСОБА_2 у стверджувальній формі повідомив про те, що нерухоме майно, яке є предметом цих договорів, не є спільним сумісним майном подружжя та належить йому на праві особистої приватної власності; особи, які могли б заявити про свої права на вказані об`єкти нерухомого майна (його частину), відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року при розгляді справи № 362/5535/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року, житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1735 га, кадастровий номер :02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визнано за кожним із них право власності на вказане нерухоме майно в рівних частках - по Ѕ частині.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як між співвласниками спірних будинку та земельної ділянки, реального поділу майна не було.

У межах наведеної справи було встановлено,що ОСОБА_1 довела, а ОСОБА_2 не спростував початок будівництва та зведення спірного житлового будинку до 2000 року. Державна реєстрація права власності на будинок відбулася за ОСОБА_2 в 2016 році, тобто після припинення ведення сторонами спільного господарства, проте це не спростовує презумпції спільності права власності подружжя.

16 травня 2019 року ОСОБА_3 відчужила спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду вважає про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, предметом дослідження є те, чи можливо витребувати в порядку статті 388 ЦК України майно, не визначене індивідуально, або майно, яке не виділено в натурі.

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов?язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти.

У справі, яка переглядається, позивач ставила питання про витребування в порядку статті 388 ЦК України Ѕ ідеальної частки спірних будинку та земельної ділянки. У цій справі між співвласниками спірного майна не було реального поділу.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб?єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред?явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В оцінці факту володіння у цій справі Верховний Суд застосовує пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що «індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмінних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору».

У постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно, яке виділено в натурі.

Вказаний висновок неодноразово підтримував Верховний Суд у постановах від 25 січня 2018 року у справі № 520/9193/15-ц (провадження № 61-1466св18), від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц (провадження № 61-2963св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18), від 28 лютого 2019 року у справі № 472/34/15-ц (провадження № 61-28409св18), від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) та інших.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 (провадження № 6-54цс17), від висновку якої відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) щодо недійсності договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого, визначивши, що можливість визнання недійсним договору про розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента, та не відступила від інших зроблених висновків, зазначив, що на підставі статті 388 ЦК України можна витребувати лише індивідуально визначене майно.

Водночас при вирішенні справи № 6-1203цс15, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року зазначив про наявність підстав для витребування у відповідача на користь фізичних осіб 54/100 частини спірного нерухомого майна згідно зі статтею 388 ЦК України. При цьому, витребовуючи частку у майні, Верховний Суд України не з`ясовував, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним у натурі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 41 Конституції України і статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Одним із способів захисту права власності є віндикаційний позов.

До правовідносин про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У справі, яка переглядається, право власності позивача на Ѕ частину спірного житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 362/5535/17, яка постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року залишена без змін. Спірне майно вибуло із власності позивача поза її волею - на підставі правочинів, які в судовому порядку (в межах цієї справи визнані недійсними) визнані недійсними з цієї підстави.

Підставою відмови у витребуванні належного позивачу майна стало лише те, що таке майно не виділено в натурі.

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 442/7505/14 (провадження № 61-4536св18) Верховний Суд вказав, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України.

Витребування майна з чужого незаконного володіння у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне їй нерухоме майно.

Позивач діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права, з метою відновлення свого порушеного права на належне їй майно.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року, заява № 365/07, «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І значення судового розгляду полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11).

Оскільки принцип верховенства права передбачає необхідність правової визначеності та з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 (провадження № 6-54цс17), про те, що при застосуванні статті 388 ЦК України у подібних правовідносинах витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно яке виділено в натурі.

Керуючись підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 362/2707/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування їх державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук