Справа № 541/3399/21
Провадження №2/541/295/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Куцин В. М.

секретаря судового засідання Калініченко Л. О.

з участю представника позивача, адвоката Яковенка Г. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Великосорочинського ліцею Полтавської обласної ради про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання вчинити певні дії, третя особа Полтавська обласна рада

ВСТАНОВИВ:

15.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає що вона працює на посаді вчителя Великосорочинського ліцею Полтавської обласної ради.

Наказом директора ліцею № 72 від 11.11.2021 року її відсторонено від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19, незважаючи на те що нею була надана медична довідка відповідно до якої їй рекомендовано утриматися від щеплення протягом трьох місяців.

Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки він суперечить статтям 19 та 28 Конституції України, якими гарантовані право на повагу до його гідності та неможливість піддання катуванню та недопустимість без її згоди медичним науковим та іншим дослідам.

Та не відповідає вимогам ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», де передбачено право відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень.

В зв`язку з чим просила визнати незаконним та скасувати оскаржуваний наказ, відновити її на посаді вчителя та зобов`язати відповідача нарахувати їй заробітну плату за час вимушеного прогулу

16.12.2021 ухвалою судді позовна заява залишена без руху, оскільки подана без додержання вимог передбачених статтею 177 ЦПК України, так як до заяви не додано документ про сплату судового збору.

20.12.2021 року на виконання ухвали судді позивачем надана квитанція про сплату судового збору.

21.12.2021 року ухвалою судді відкрито провадження по справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Полтавську обласну раду та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного провадження.

14.01.2022 призначено перше судове засідання, яке відкладено до 27.01.2022 в зв`язку з неявкою в судове засідання позивача вперше.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що вона працює на посаді вчителя фізики та математики Великосорочинського ліцею. Після отримання в листопаді минулого року попередження про обов`язку вакцинацію від COVID-19 вона зробила лабораторний аналіз на наявність антитіл, оскільки раніше перенесла захворювання, хоча діагноз COVID-19 їй не був встановлений. За результатами лабораторного дослідження медичною установою була надана рекомендація про відтермінування вакцинації та видана довідка. Оскільки 08.11.2021 року змінилася форма довідки вона звернулася до сімейного лікаря яка видала довідку відповідної форми, однак після звернення до медичної установи їй усно було відмовлено в посвідченні вказаної довідки. Вважала, що відповідач не мав права її відстороняти від роботи, оскільки вона надала роботодавцю довідку відповідної форми видану лікарем.

Представник позивача, адвокат Яковенко Г. М. просив позов задовольнити з підстав викладених у позові. Наголошував, що довідка надана роботодавцю позивачем форми №028-1/о, яка була чинною на день видання оскаржуваного наказу. Позивач діяла правомірно та не ухилялася від вакцинації, оскільки дотримувалася рекомендації лікаря зазначених в висновку лікаря № 2 від 10.11.2021 про відтермінування вакцинації від COVID-19 на 3 місяці.

Крім того, відповідачем не був дотриманий порядок відсторонення позивача від роботи так як був відсутній передбачений законом припис про необхідність відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Представник відповідача Турбаба О. В. заявлений позов не визнав. Суду пояснив, що позивач на виконання Постанови Кабінету Міністрів України разом з іншими працівниками Великосорочинського ліцею 01.11.2021 року була повідомлена про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. 05.11.2021 року ОСОБА_1 надала довідку про рекомендацію відтермінування її вакцинації від COVID-19 видану лікарем та посвідчену головою ЛКК. Однак, 08.11.2021 року була затверджена форма довідки №028-1/о. Позивач надала довідку відповідної форми, але вона не була посвідчена як надана раніше медична довідка, отже не відповідала формі в зв`язку з чим був виданий оскаржуваний наказ.

Представник третьої особи Полтавська обласна рада в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати за відсутності представника. В направлених на адресу письмових поясненнях вказував, що позивач перебуває в трудових відносинах з Великосорочинським ліцеєм Полтавської обласної ради. Оскільки, Полтавська обласна рада не є суб`єктом трудових правовідносин з позивачем, відповідальність щодо дотримання вимог трудового законодавства та вирішення інших питань, пов`язаних з трудовими відносинами, відповідно до вимог законодавства, покладається на освітній заклад - Великосорочинський ліцей Полтавської обласної ради, з яким позивач перебуває у трудових відносинах.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази та проаналізувавши іх в сукупності суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 займає посаду вчителя фізики та математики Великосорочинського ліцею Полтавської обласної ради в зв`язку з переведенням 05.01.2021 на посаду вчителя закладу загальної середньої освіти відповідно до наказу № 2 від 05.01.2021 Великосорочинської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІІ ступенів Миргородського району Полтавської обласної ради яку з 05.01.2021 реорганізовано шляхом перетворення у Великосорочинський ліцей Полтавської обласної ради,що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.7,8)

Наказом директора Великосорочинського ліцею Турбаба О. від 11.11.2021 № 72 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », відсторонено з 11.11.2021 ОСОБА_1 , вчителя фізики та математики, на час відсутності щеплення від COVID-19, довідки форми № 028-1/0 без збереження заробітної плати. Вказаний наказ мотивовано статтею 46 КЗпП, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 (а.с.6).

Факт письмового повідомлення позивача відповідачем 01.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, згідно якого працівники закладу освіти, які не мають профілактичних щеплень проти COVID-19 будуть відсторонені від роботи підтвердили сторони в судовому засіданні.

Відповідно до висновку лікаря № 2 від 10.11.2021 щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 рекомендації про відтермінування ОСОБА_1 вакцинації від COVID-19 терміном дії на три місяці надані в зв`язку з наявністю антитіл до RBD домену спайкового (S) білка SArS-CoV-2,Ід Q-76,7 од » (а.с.11,12.)

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19).

Частинами другою, третьою статті 14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів;місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної),загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціі «Право на повагу до приватного і сімейного життя» , а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація даного наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 «Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади», затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)

Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Позивач суду не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації.

Суд погоджується з підставою видання оскаржуваного наказу, відсутність довідки форми №028-1/о, оскільки наданий роботодавцю висновок лікаря №2 щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої корона вірусом SArS-CoV-2 10.11.2021 (а.с. 12) не містить підстав тимчасового відтермінування вакцинації передбачених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02 листопада 2021 року N 2394, яким затверджена Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації N 028-1/о "Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Де передбачено, що Форма N 028-1/о заповнюється лікуючим лікарем суб`єкта господарювання незалежно від форми власності та підпорядкування.

Форма N 028-1/о заповнюється на підставі медичних записів про стан здоров`я (функцій організму) пацієнта з урахуванням критеріїв щодо встановлення наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, які визначаються відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року N 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за N 1159/19897 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року N 2070).За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар направляє пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Оскільки Перелік медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень не містить підстави відтермінування вакцинації « наявність антитіл до RBD домену спайкового (S) білка SArS-CoV-2,Ід Q» в певній кількості ,що вказано у висновку лікаря який був наданий позивачем роботодавцю та суду на підтвердження правомірності своєї відмови від вакцинації ( а.с. 12).

Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення від роботи, оскільки що передбачено законодавством.

Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року з наступними змінами Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» ; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються.

Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Суд наголошує .

В законодавстві відсутнє визначення поняття відсторонення від роботи, разом з тим на практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення.

Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю.

Разом з тим суд наголошує,що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення Порушення правил щодо карантину людей , яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» , іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, - він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у виді накладення штрафу на посадових осіб - від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП).

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).

Суд погоджується з позивачем та його представником, що законодавство України не містить положень про примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство України дозволяє відсторонювати від роботи працівників, які підлягають обов`язковій вакцинації без виплати заробітної плати

Разом з тим суд погоджується та зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті - тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві .

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), яке суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» .

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій - не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань .

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції

Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Таким чином, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Судом було встановлено, що позивач була попереджена про необхідність проведення до 08.11.2021 року обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, шляхом письмового повідомлення 01.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, згідно працівники закладу освіти, які не мають профілактичних щеплень проти COVID-19 будуть відсторонені від роботи з 08 листопада 2021 року, що підтвердили сторони в судовому засіданні.

Отже, право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки відсутні факти, які б вказували на усунення позивачем причин, що зумовило її відсторонення від роботи.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Суд приходить до висновку про відсутність в діях відповідача порушення права позивача на працю, передбаченого приписами ст.43 Конституції України, та інших нормативно-правових актів, а тому за таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд наголошує що позивач, після усунення причин, що зумовило її відсторонення від роботи, може відразу приступити до виконання своїх посадових обов`язків.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову у відповідності до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу директора Великосорочинського ліцею Полтавської обласної ради №72 від 11.11.2021 року про відсторонення від роботи вчителя фізики та математики ОСОБА_1 , відновлення на посаді вчителя з 11.11.2021 року, нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 .

Великосорочинський ліцей Полтавської обласної ради, , вул. Миргородська, 40, с. Великі Сорочинці, Миргородський р-н, Полтавська обл.

Полтавська обласна рада, , вул. Соборності, 45, м. Полтава.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2022 року.

Суддя: В. М. Куцин