П О С Т А Н О В А

іменем України

01 лютого 2022 року м. Миколаїв

справа № 490/8230/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлене 11 листопада 2021 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 ,

треті особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новатор», Центральний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про захист житлових прав,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом та зняття з реєстрації.

Позивачка зазначала, що з 25 жовтня 2016 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 19 травня 2017 року відповідач ОСОБА_2 подарував їй квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2018 року шлюб між ними розірвано. Відповідач проживає разом з іншою сім`єю та неповнолітніми дітьми від іншого шлюбу, проте залишається зареєстрованим у належній їй квартирі.

Посилаючись на неможливість проживання відповідача у квартирі після розірвання шлюбу, на його безпідставну відмову від зняття з реєстрації та наявність у відповідача іншого житла, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації у вказаній квартирі.

До участі в справі як третіх осіб залучено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новатор», Центральний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

У поданому відзиві відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що не проживає у спірній квартирі через перешкоди з боку позивачки, яка змінила замки на вхідних дверях, він звертався з заявами до поліції з цього приводу та до суду. Його позовна заява про усунення перешкод у користуванні житлом повернута йому у зв`язку з тим, що він вчасно не усунув її недоліки. Зазначав, що припинення сімейних відносин з власницею квартири не позбавляє його права користуватися жилим приміщенням.

У відповідь на відзив позивачка ОСОБА_1 пояснила, що відповідач добровільно залишив належну їй квартиру через погіршення стосунків між ними та розірвання шлюбу. Належних відповідачу речей у квартирі немає. Відповідач має у власності іншу квартиру - АДРЕСА_2 , де і проживає разом з сином від попереднього шлюбу. Зазначала, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі порушує її права власника на користування та розпорядження майном.

Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області просив розглянути справу без участі представника та повідомляв, що позивачка з заявою про виселення ОСОБА_2 не зверталась.

Виконком ММР та ОСББ «Новатор» своєї думки стосовно позову не висловили.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано припиненим право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 , у задоволенні решти вимог відмовлено. З відповідача на користь позивачки стягнуто 768, 40 грн. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач має у власності дві квартири, в одній з них мешкає разом з матір`ю та сином від попереднього шлюбу, позивачка проживає у спірній квартирі разом з неповнолітнім сином, шлюб між подружжям розірвано, тому, враховуючи баланс інтересів сторін, суд вважав за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

В частині задоволення позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстрації у спірній квартирі суд відмовив з тих підстав, що зняття особи з реєстрації належить до виключних повноважень органу, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. За такого вважав, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем за пред`явленим позовом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційну скаргу позивачка мотивувала тим, що вона є одноосібною власницею квартири та має право самостійно користуватись і розпоряджатись нею, не залежно від волі інших осіб.

Крім цього зазначала, що відповідач тривалий час не проживає у квартирі, квартирою не цікавиться, з 2017 року не сплачує комунальні послуги, це має робити за нього вона; шлюб між ними розірвано; у спірній квартирі вона проживає разом з сином-інвалідом з діагнозом «розлад поведінки аутичного спектру», відповідач вчиняв тиск на дитину та намагався застосовувати до сина фізичну силу.

Також посилалась на безпідставні посилання суду на практику Верховного Суду, у справах, які не є ідентичними до справи, яка розглядається, та на допущення до представлення інтересів відповідача його дружини.

Узагальнені доводи інших учасників

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 01 лютого 2022 року подав письмові пояснення, в яких зазначав, що отримавши від нього в дар квартиру перед пологами, ОСОБА_1 вже через місяць після народження дитини почала виганяти його з квартири. Одного разу, після його зустрічі з сином від попереднього шлюбу, ОСОБА_1 взагалі не пустила його у квартиру. Його звернення до поліції результатів не дало, оскільки працівники поліції послались на те, що ОСОБА_1 є власницею квартири. Зазначав, що позивачка подала даний позов з метою продажу квартири після зняття його з реєстрації. Вказував, що заперечує проти продажу квартири, оскільки дарував її позивачці за умови, що квартира залишиться їхньому спільному сину ОСОБА_4 . Просив розглянути справу без його участі.

Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду з`явилась позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Білий І.А.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що з 25 жовтня 2016 року по 14 листопада 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17 том І).

19 травня 2017 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на праві власності з 25 лютого 2000 року (а.с. 8, 45 том І).

З 03 квітня 2001 року ОСОБА_2 зареєстрований у відчуженій квартирі (а.с. 27, 77, 87 том І).

З серпня 2017 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують (а.с. 17 том І).

З січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , разом з матір`ю ОСОБА_5 , 1937 року народження та сином ОСОБА_6 , 2004 року народження (а.с. 16 том І).

Про існування між сторонами неприязних стосунків свідчать звернення ОСОБА_2 до Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області у серпні 2017 року, у лютому та березні 2018 року (а.с. 50, 51 том І).

З виписки із медичної карти хворого та з медичного висновку на дитину-інваліда ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що він хворіє на дитячий аутизм з порушенням комунікативної функції мови та соціальної адаптації (а.с. 154, 190 том І).

Позиція апеляційного суду

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Згідно частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 312 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 406 ЦК України встановлено підстави припинення сервітуту. Так, відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, статтями 405, 406 ЦК України передбачено різні підстави припинення права користування житлом. Відповідно до статті 405 ЦК України суд констатує втрату права на користування житлом члена сім`ї власника у разі відсутності останнього без поважних причин понад один рік, а відповідно до статті 406 ЦК України право на користування житлом припиняється за рішенням суду на вимогу власника майна у зв`язку із припиненням сервітуту за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частин першої, шостої 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Категорія "істотні обставини" є оціночним поняттям, а тому у кожній конкретній справі власник майна, який висуває вимогу про припинення в судовому порядку сервітуту, повинен довести існування обставин, які можуть бути оцінені судом як істотні.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, встановивши, що спір у цій справі виник між власницею квартири, яка одночасно є її користувачкою, та користувачем квартири, як колишнім членом її сім`ї, з приводу користування ним житлом після припинення шлюбу з власницею, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку інтереси позивачки, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, які не спростовувались відповідачем, має у власності інше житло, яким на даний час безперешкодно користується.

На підставі наведених вище обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами, правильно встановив та повно і всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору, у повній мірі урахував висновки, сформульовані Верховним Судом у справах за спорами, що виникли з подібних правовідносин. Також судом першої інстанції при розгляді справи правильно враховані висновки ЄСПЛ щодо правомірності та пропорційності втручання у право на мирне володіння майном.

Проте, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність визнання припиненим права ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі заявленої ОСОБА_1 позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належною їй квартирою, з урахуванням встановлених судом обставин справи, на переконання апеляційного суду, є правомірним застосування судом такого способу захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже суд апеляційної інстанції вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в цій частині та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Вказане свідчить про необхідність зміни судового рішення в цій частині.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, яка була чинною на час ухвалення рішення судом першої інстанції, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає залишенню без змін.

Окрім того, на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, набрав чинності ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», за приписами якого зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) відбувається шляхом звернення власника житла приватної форми власності до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг з письмовою заявою стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано у житлі, що належить власнику на підставі права власності (пункт 2 частини 1 статті 18).

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України, результат перегляду рішення суду першої інстанції не дає підстав для перерозподілу судових витрат позивачки ні за пред`явлення позову, ні за подання апеляційної скарги на судове рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2021 року в частині задоволених позовних вимог змінити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: В.В.Коломієць

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 04 лютого 2022 року