П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Справа № 757/49285/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/926/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Андрієнко А.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Рачука Олега Олександровича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року, ухвалене під головування судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 13.06.2008 року між ним та ПАТ «УніКредітБанк» було укладено договір поруки № MRTG-30/Р, відповідно до умов якого не було встановлено строку, після якого порука припиняється. Вказав, що ст. 559 ЦК України регламентує строк припинення поруки, якщо такий строк не встановлений в договорі поруки. Із умов договору слідує, що позичальник повинен був здійснювати повернення кредиту частинами із 13.06.2008 р. по 13.06.2038 р, та у разі прострочення місячних платежів по сплаті кредиту, кредитор має право вимагати повернення усієї суми кредиту разом із нарахованими відсотками та штрафними санкціями достроково, тобто строк виконання основного зобов`язання по кредитному договору не встановлений і він виконується частинами на протязі 30 років, але встановлений момент пред`явлення вимоги, тобто якщо позичальник за кредитним договором прострочить сплату кредиту, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів у повному обсязі. Позивач вказує, що відповідно до положень ст. 559 ЦК України, кредитор мав право пред`явити позов до поручителя на протязі одного року з моменту укладення договору поруки від 13.06.2008 року, а відтак банк повинен був пред`явити позов до позивача до 13.06.2009 року, чого зроблено не було, позов банку було пред`явлено до ОСОБА_1 лише в жовтні 2015 року. При пред`явленні зазначеного позову, із розрахунку банку було встановлено, що порушення зобов`язання зі сторони позичальника ОСОБА_2 відбулись, починаючи із 13.06.2013 року, а тому право пред`явлення позову з боку банку до ОСОБА_1 , як поручителя, повинно було бути здійснено на протязі шести місяців від дати настання порушення, тобто до 13.12.2013 року. З огляду на викладене, відмітив, що банком було пропущено строк пред`явлення вимог до позивача, оскільки банк звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом про стягнення заборгованості лише у жовтні 2014 року, тобто із пропуском, встановлених ст. 559 ЦК України строків. Просив визнати договір поруки № MRTG-30/Р від 13.06.2008 року припиненим.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Рачук О.О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, внаслідок чого здійснено їх неправильне тлумачення. Судом допущено неповноту та формальний підхід при дослідженні наявних у матеріалах справи документів, а саме кредитного договору та договору поруки, оскільки, проаналізувавши їх, можна дійти висновку, що положення вказаних договорів укладені з порушенням вимог законодавства, а також суперечать один одному в частині істотної умови - строку. Окрім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо порушення його прав та інтересів у зв`язку із спірним договором поруки. Зважаючи на положення ст. 559 ЦК України, вважав, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це свідчить, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема, й застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Сплив строку, передбаченого нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя. Строк поруки не є строком захисту порушеного права, оскільки це строк існування самого зобов`язання поруки. Отже, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються. Відмітив, що судом першої інстанції не досліджувалися підстави для визнання договору поруки припиненим з огляду на те, що банком пропущено встановлений законом строк для пред`явлення вимог за договором до позивача як до поручителя відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Замашнюк І.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

Представник АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.06.2008 року між ТОВ «УніКредітБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» (а в подальшому АТ «Альфа-Банк»), та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-30, відповідно до умов якого ТОВ «УніКредітБанк» надав боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 242 000 Євро під 10 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 13.06.2038 року на умовах визначених цим договором.

13.06.2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором іпотечного кредиту між ТОВ «УніКредітБанк» та ОСОБА_1 (поручителем) та ОСОБА_2 (боржником) було укладено договір поруки № MRTG-30/Р, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 зобов`язався перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 договору поруки, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором, та не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов`язання.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку ефективним способом судового захисту є не вимога про визнання припиненим договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки, порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов`язане припинення поруки.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року усправі № 522/1528/15-ц зазначено, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Тому,Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому,спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто, звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації, не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому,для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, колитака невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Необхідною умовою задоволення позову є наявність спору.

Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду упостановахвід 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 також зверталаувагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

При апеляційному перегляді справи судом з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2016 року у справі № 369/11828/15-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № MRTG-30 від 13.06.2008 року у розмірі 279 311,21 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 16.07.2015 року 6 797 850,35 грн, та 321 496,36 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків. В решті позовних вимог відмолено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2016 року визнано неподаною та повернуто скаржнику.

17 січня 2017 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2016 року набрало законної сили.

Ураховуючи, що судове рішення у справі про стягнення з поручителя заборгованості набрало законної сили, підстав для задоволення вимоги про визнання припиненим договору поруки немає.

Аналогічні висновки висловлені і Верховним Судом у постановах 14 квітня 2021 року у справі № 344/13323/17, від 24 березня 2021 року у справі № 452/336/17, від 05 квітня 2021 року у справі № 751/2041/19.

Окрім того, слід відмітити, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року у справі № 369/11828/15-ц замінено стягувача у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором, з ПАТ «УніКредит Банк» на ОСОБА_5 , громадянку Бельгії.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2019 року у справі № 369/11828/15-ц поновлено ОСОБА_5 попущений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 369/6446/18 про стягнення з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № MRTG 30 від 13.06.2008 року в розмірі 279 311,21 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 16.07.2015 року 6797850,35 грн., та 321 496,36 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, та видано дублікат виконавчого листа № 369/6446/18.

Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся із позовом до АТ «Альфа банк» як правонаступника ПАТ «УніКредит Банк», в той час коли законним стягувачем є ОСОБА_5 , якій банк відступив своє право вимоги за кредитним договором.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи.

Відповідно ст. 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом наведених норм ЦПК України, з`ясувавши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд має роз`яснити позивачеві право на подачу заяви про заміну відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача.

Проте, судом першої інстанції таких процесуальних дій вчинено не було.

Суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову у позові, проте не повно встановив обставини у справі, не правильно встановив належність відповідачів, а також не врахував, що ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Суд першої інстанції, по суті дійшов правильного висновку про відмову у позові,

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених підстав, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а відтак апеляційна скарга адвоката Рачука О.О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Рачука Олега Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.М. Андрієнко

В.А. Нежура