Справа № 638/1321/22
Провадження № 2-з/638/50/22
УХВАЛА

Іменем України

04 лютого 2022 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Щепіхіна В. В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частинах.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначає, що 21 грудня 1996 року між батьком позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб.

17.10.1997 року, в період перебування у зареєстрованому шлюбі, подружжя за спільні кошти, в інтересах сім`ї, задля спільного проживання придбало у спільну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яке було зареєстровано за дружиною ОСОБА_2 .

15 квітня 2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2011 року по справі № 2-993/11 позовні вимоги ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволені в повному обсязі та визнано право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 частині за кожним. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті, спадщину у виді права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 прийняв його син ОСОБА_1 (позивач). Майже відразу зазначене майно позивач подарував ОСОБА_3 (відповідач по справі).

Ухвалою Дзержинського районного суду по справі № 2-993/11 від 08.11.2017 року заочне рішення від 28.02.2011, за яким батько позивача ОСОБА_4 був визнаний власником 1/2 частини спірної квартири, було скасовано на підставі заяви ОСОБА_2 , а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивач зазначає, що він після скасування заочного рішення належним чином не був залучений до участі у справі № 2-993/11 та не був обізнаний про існування такого спору в суді, оскільки не отримував жодних судових повісток про виклик. Отже, 21.05.2021 р. ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 2-993/11 позов ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

Крім того, рішенням Дзержинського районного суду по справі № 638/17623/19 від 07.07.2021 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спірної квартири від 01.12.2017 року № 7-1358 та про визнання недійсним договору дарування № 2742 від 05.12.2017 р., укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

На думку заявника, ОСОБА_2 , скориставшись необізнаністю ОСОБА_1 про існування судового спору у справі № 2-993/11, фактично позбавила позивача ОСОБА_1 належного йому за законом в порядку спадкування права власності на 1/2 частку у спірній квартирі (визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спірної зазначеної квартири від 01.12.2017 року № 7-1358). Крім того, добросовісний набувач відповідної частки спірної квартири за договором дарування № 2742 від 05.12.2017 р. ОСОБА_3 також втратив право власності на належне йому нерухоме майно, а ОСОБА_6 набула право власності на всю спірну квартиру.

На підставі вищезазначеного ОСОБА_1 вважає, що єдиним дієвим та правильним способом забезпечити позов про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є заборона будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частинах.

Дослідивши зазначену заяву та матеріали, що надані до позовної заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання в порядку спадкування за позивачем права власності на Ѕ частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначає, що на момент смерті ОСОБА_4 останньому належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 . Проте, відповідач не визнає таке право спадкодавця, тому нею були здійснені заходи щодо захисту свого права власності на спірну квартиру.

В підтвердження вищевказаного ОСОБА_1 надано копії ухвали суду від 21.05.2021 про залишення без розгляду позовної заяви про поділ спільного майна подружжя по справі 2-993/11 (після скасування заочного рішення позов залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача ОСОБА_1 (правонаступника) в судові засідання) та копію рішення суду від 07.07.2021 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири та свідоцтва про право на спадщину (на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ).

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/17623/19 від 07.07.2021 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на 1/2 частки квартири за адресою квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .. Крім того, на підставі вказаного рішення визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири за вказаною адресою, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та скасована державна реєстрація права власності на 1/2 частки квартири за ОСОБА_3 .

Вищезазначене рішення Дзержинського районного суду м. Харкова не теперішній час є чинним, його не скасовано, доказів його оскарження позивачем не надано.

Позивач зазначає, що з урахуванням прийнятих судом рішень відповідач ОСОБА_2 фактично стала одноосібним власником спірної квартри і може в будь-який час в порушення прав позивача укласти договір купівлі-продажу, міни, дарування спірної квартири, використати її як майно, яким забезпечується виконання договорів. Невжиття заходів забезпечення позову завдасть позивачу невідворотної матеріальної шкоди та збитків, оскільки реалізація квартири призведе до затягування відновлення його порушених прав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 150 ЦПК України визначені заходи забезпечення позову, до яких відноситься, в тому числі, такий захід як заборона вчиняти певні дії (п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами дійсно виник спір щодо визнання права власності на нерухоме майно (1/2 частки квартири), проте, позивачем не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Заявник просить заборонити проводити будь-які реєстраційні дії щодо речових прав на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Як визначено нормами статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони здійснювати певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін, у тому числі права сторін на вільне володіння, користування та розпорядження їх майном на власний розсуд.

Заявник в обгрунтування своїх доводів не надав доказів того, хто є власником, у розумінніположень статті 334 ЦК України, зазначеної квартири за адресою: квартира АДРЕСА_2 , на день подання заяви про забезпечення позову.

На теперішній час в матеріалах справи відсутні докази того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - належать на праві власності ОСОБА_2 .. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна станом на 29.12.2021 на праві спільної часткової власності 1/2 частка вказаної квартири знаходилась у власності ОСОБА_3 . Іншої інформації станом на час подання заяви про забезпечення позову з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не надано. Рівно як і не надано відомостей, що відповідач намагається після набуття рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.07.2021 по справі №638/17623/19 законної сили здійснити заходи щодо скасування державної реєстрації права власності позивача або ОСОБА_3 у встановленому законом порядку. Також не надано доказів, що відповідач намагається продати, обміняти, подарувати або іншим шляхом реалізувати спірне майно, тобто, позивачем не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до правового висновку, висловленому у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18 заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Враховуючи відповідність права та законного інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду, зважаючи на відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру, суд констатує, що ризик того, що у майбутньому може бути утруднене виконання рішення або невжиття заходів забезпечення може унеможливити виконання рішення суду, на теперішній час заявником не доведений. Також не доведено, що відповідач здійснює дії щодо ухилення від можливого виконання рішення суду.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку суду, заявником не надано належних та допустимих доказів, що є достатніми для задоволення заяви про забезпечення позову. Враховуючи викладене, суд не може визнати застосування забезпечення позову у даному випадку законним, доцільним та співрозмірним, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст.149-150, 153, 260, 261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя В. В. Щепіхіна