Дата документу 01.02.2022 Справа № 331/3168/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/3168/20

Провадження №22-ц/807/755/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2021 року, повний текст якого складено 12 листопада 2021 року, в складі судді Скользнєвої Н.Г. у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Приладишевої Наталії Геннадіївни до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому зазначила, що з 21 серпня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі судового рішення від 16.07.2019 було розірвано. У період шлюбу, за спільні кошти сторонами придбано таке майно: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 246 641,00 грн.; автомобіль марки Skoda, модель - Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, вартістю 96 957,00 грн.

Позивач вказує, що спірна квартира була набута відповідачем шляхом визнання за ним права власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2009 р. у справі № 2-1108/09. Оскільки позивач не вбачає підстав, передбачених ст.57 СК України, які б давали можливість віднести таку квартиру до об`єкта права особистої приватної власності відповідача, вважає, що квартира, яка була набута у період шлюбу за спільні кошти сторін є спільним нажитим майном такого подружжя та підлягає поділу в судовому порядку.

Автомобіль Skoda Fabia, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний також у період шлюбу в 2013 році та за спільні кошти подружжя, право власності на який було зареєстровано за позивачем.

З урахуванням викладеного, позивач, просить здійснити поділ спільного майна подружжя у запропонований нею спосіб, а саме:

- визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль марки Skoda, модель - Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки Skoda, модель - Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, у розмірі 48 478,50 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль марки Skoda, модель - Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки Skoda, модель - Fabia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, в розмірі 65 202 ( шістдесят п`ять тисяч двісті дві) гривні 74 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 6 718 ( шість тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 00 копійок та витрат з надання професійної правничої допомоги у розмірі 12 000 ( дванадцять тисяч) 00 гривень, а всього 18 718 ( вісімнадцять тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Судові витрати покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що до участі у цій справі така третя особа, як ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» не залучалось, проте про її наявність зазначено в судовому рішенні.

Як вважає відповідач, у рішенні суду має місце невірна оцінка обставин, що мають значення для справи. Спірна квартира, як зазначено у скарзі, набута одноособово за відповідачем на підставі рішення суду, а у інвестиційному договорі № 20 від 01.07.2004 укладеному між ЗНТУ, ТОВ «Інженерно-будівельне підприємство «Форт» та ОСОБА_1 як інвестором вказано, що ОСОБА_1 діє від свого імені та не міститься вказівок, що такий договір укладено в інтересах сім`ї.

Відповідач вважає вказану квартиру своєю особистою приватною власністю, яка поділу не підлягає, оскільки кошти, за які було придбано вказане нерухоме майно, було подаровано його батьками.

На реконструкцію квартири було сплачено 79 968 грн. і такі кошти внесені у період з липня 2004 року по червень 2005 року. При цьому позивач ОСОБА_2 , працюючи лікарем психіатром, отримувала невелику зарплатню, якої було недостатньо для сплати внесків на реконструкцію квартири.

Передача відповідачу у дар коштів у сумі 115 тис. грн. на придбання та ремонт квартири підтвердила своїми показами мати відповідача ОСОБА_3 та допитані у якості свідків ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 . Вказані обставини також підтверджуються змістом розписки, складеної ОСОБА_1 у липні 2004 році на суму 30 тисяч грн.

Оскільки ОСОБА_1 у 2002 році захистив дисертацію на звання кандидата історичних наук на підставі діючих на той час норм ст. 49 ЖК УРСР, йому було виділено саме 3- кімнатну квартиру із додатковою кімнатою - кабінетом.

Позивач ОСОБА_2 ніколи не утримувала вказане нерухоме майно, всі комунальні платежі сплачені саме відповідачем.

Скаржник також посилається на ті обставини, що право власності на спірну квартиру було набуте ним на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2009 року прийнятим у справі № 2-1108/09.

При цьому позивач ОСОБА_2 претендувала на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується позовною заявою поданою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 28.11.2008, яка в подальшому була залишена без руху та ухвалою від 13 січня 2009 року повернута позивачам.

Отже, ОСОБА_2 , будучи обізнаною про рішення на підставі якого ОСОБА_1 став власником спірної квартири, таке рішення не оскаржувала, не заявляла вимог про визнання її одним із власників квартири, оскільки знала, що гроші на її реконструкцію дали батьки ОСОБА_1 . На підставі викладеного, апелянт просить застосувати наслідки пропуску строків позовної давності до вимог ОСОБА_7 про поділ спірної квартири.

Представником ОСОБА_2 адвокатом Приладишевою Н.Г. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

У відзиві вказано, що зазначення у рішенні суду інформації, щодо третьої особи ТОВ «Місто для людей», хоча така особа до участі у справі не залучалась є технічною помилкою, існування якої не свідчить про необґрунтованість судового рішення в частині вирішення позовних вимог.

Як зазначає представник позивача, право власності відповідача на спірну квартиру було визнано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2009 виключно у зв`язку з тим, що за наслідками здійсненої реконструкції не було отримано правовстановлюючих документів.

Таке судове рішення було прийнято під час перебування сторін у шлюбі, що є підставою для його віднесення до спільного сумісного майна, яке підлягає поділу. Норми сімейного законодавства не містять положень про те, що аби вважати, що договір укладений в інтересах сім`ї, він повинен мати в собі обов`язкове застереження про це.

Ордери на зайняття житлової площі № 20 та № 86 серія «М» від 09.04.2009 були видані на родину із 3-х осіб, до яких належали сторони: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . Отже, інвестиційний договір укладався відповідачем саме в інтересах родини, для сумісного проживання в квартирі подружжя, а тому остання становить спільну сумісну власність подружжя.

Із змісту розписки, наданої відповідачем вбачається, що жодного дарування коштів не відбулося, оскільки у подальшому відповідач на виконання вказаної домовленості повинен доглядати батьків. При цьому вказаний обов`язок відповідачем також покладено і на позивача, отже кошти, що були отримані відповідачем є коштами отриманими в інтересах сім`ї.

Надана розписка не може підтверджувати факт отримання коштів ані у сумі 115 тис. грн., ані у сумі 30 тис грн.., оскільки не є нотаріально посвідченою, а покази свідків не є належним доказом підтвердження вказаних обставин.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що спірна квартира містить додаткову житлову площу для відповідача як наукового працівника, зокрема відсутні документи про виділення ОСОБА_1 , як науковому працівнику, додаткової житлової площі у вказаній квартирі.

Позивачем не було пропущено строк позовної давності до вимог про поділ майна подружжя, оскільки до таких вимог застосовується позовна давність у три роки, що відраховується від моменту порушення права власності. Отже, ухвалення рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, як на тому наголошує відповідач, не є початком відрахування строку позовної давності про поділ майна подружжя, оскільки у період шлюбу за положенням ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач судове рішення не оскаржує, а відповідач оскаржує судове рішення в частині визнання за сторонами права приватної власності по Ѕ частині квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , тому апеляційний суд переглядає рішення суду в цій частині.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею та ОСОБА_1 права власності по Ѕ частині квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , на підставі наданих сторонами доказів, відніс спірну квартиру до спільної сумісної власності подружжя та вважав варіант її поділу, запропонований позивачем, прийнятним, та таким, що буде відповідати інтересам сторін. Підстав, передбачених ст. 57 СК України вважати квартиру особистою власністю відповідача не встановлено. При цьому суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21 серпня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі ( т.1 а.с.14).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано ( т.1 а.с.15).

Згідно Інвестиційного договору № 20 від 01 липня 2004 року, укладеного між «Замовником» - Запорізьким національним технічним університетом, «Генпідрядником» - ТОВ «Інженерно-будівельним підприємством «Форт» та «Інвестором» - Чопом В.М., предметом договору є дольова участь Інвестора ( ОСОБА_1 ) в реконструкції гуртожитку під житловий будинок, розташованого по АДРЕСА_3 . Дольова участь Інвестора в реконструкції об`єкта у розмірі, вказаному у п. 2.2.2, при умові оплати витрат, пов`язаних з приватизацією об`єкта, є підставою для виникнення з моменту державної реєстрації права власності Інвестора на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 ( т.1 а.с.53-59).

ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити Генпідряднику дольовий внесок в розмірі, визначеному умовами договору та відповідно графіку, згідно якому він повинен був до 10 липня 2004 року сплатити аванс у розмірі 30 % загальної суми дольового внеску, до 10 серпня 2004 року - 5 % і далі щомісячно по 10 червня 2005 року 6,5 % від загальної суми внеску ( т.1 а.с.53-59).

В період з липня 2004 року по червень 2005 року ОСОБА_1 на виконання вказаного інвестиційного договору було сплачено повну суму вартості спірної квартири.

09 квітня 2009 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради видано ордер №86 ОСОБА_1 на спірну квартиру на сім`ю із трьох чоловік, до складу якої входили ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_8 (донька) ( т.1 а.с.178).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2009 року за ОСОБА_1 , визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 ( т.1 а.с.16-17).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого ОП ЗМБТІ, право власності на вказану квартиру зареєстровано 03.06.2009 року на ім`я ОСОБА_1 ( т.1 а.с.19).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку. Характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити факт його набуття, створення до шлюбу, або той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, відповідач посилався на те, що з метою покращення житлових умов було вирішено придбати житло шляхом інвестування в реконструкцію гуртожитку під житловий будинок, розташованого по АДРЕСА_3 . На сплату внесків, визначених інвестиційним договором № 20 від 01 липня 2004 року, були витрачені кошти, отримані відповідачем від своїх батьків, на підтвердження чого надано розписку.

Апелянт також зазначав, що в інвестиційному договорі № 20 від 01.07.2004 р., в якому він виступав як Інвестор, не міститься вказівок, що такий договір укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічні доводи відповідача містяться в апеляційній скарзі.

Відповідно до положень ч. 2,3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, норми сімейного законодавства не містять положень, за якими при укладенні одним із подружжя договорів в інтересах сім`ї, такий договір повинен мати в собі обов`язкове застереження про це.

В матеріалах справи наявні копії ордерів на зайняття житлової площі № 20 та № 86 від 09.04.2009 р. серія «М» на житлове приміщення, в яких зазначено, що ордер видано на родину з 3-х осіб, до яких належали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 .

Отже, оскільки предметом інвестиційного договору є дольова участь інвестора у реконструкції гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 , під житловий будинок, із подальшим набуттям права власності на 3 - кімнатну квартиру АДРЕСА_5 у вказаному будинку, право на вселення в який було надано відповідачу на сім`ю з трьох осіб, колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що такий договір було укладено ОСОБА_1 саме в інтересах родини з метою подальшого сумісного проживання у спірній квартирі подружжя.

Таким чином, ОСОБА_1 виступаючи в якості «інвестора» в інвестиційному договорі № 20 від 01.07.2004 р., одночасно перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , уклав договiр в iнтересах сім`ї, а не в своїх власних.

За положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, якi за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Твердження апеляційної скарги про те, що квартира була фактично придбана за рахунок грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 у подарунок від своїх батьків є неспроможними, так як для належного підтвердження цього факту необхідно надати докази вчинення правочину - дарування.

Допустимим доказом цих обставин може бути договір дарування в письмовій формі, адже в усній формі договір дарування можна укласти щодо предметів особистого користування та побутового призначення. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України).

Показання свідка не є належним доказом на підтвердження укладення договору дарування.

Як вірно вказав суд першої інстанції, долучена до матеріалів справи розписка не підтверджує укладання між ОСОБА_1 та його батьками саме договору дарування, а відповідач помилково визначив правовий статус грошей, отриманих від батьків, як подарунок.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірне нерухоме майно є його особистою приватною власністю, придбане за його особисті кошти та кошти його батьків, є неприйнятними, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних фактів та не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Вказані доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та відхиляються апеляційним судом, вони були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

З урахуванням наведеного та належно оцінених доказів, поданих сторонами у справі, показань свідків, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 про поділ квартири, дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростована.

Посилання відповідача на те, що позивач не працювала та не отримувала доходів саме по собі не може бути підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи у сторін є донька ОСОБА_8 2000 р.н.

Відповідно до положень ст. 179 КЗпП, в редакції на час народження дитини за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги по державному соціальному страхуванню.

Отже, в період з 2000 по 2003 року ОСОБА_2 мала право на відпустку по догляду за дитиною ОСОБА_8 та у зв`язку з народженням і доглядом за донькою могла не мати самостійно заробітку (доходу), що є поважною причиною у відповідності до положень ст. 61 СК України, яка є чинною на час вирішення справи.

В подальшому, за період 2004-2007 років ОСОБА_2 отримувала заробітну платню розмір якої загалом склав 36 649,37 грн., яка є співрозмірною із заробітком ОСОБА_1 за аналогічний період.

Наведене дає підстави для висновку, що позивач нарiвнi з відповідачем приймала участь у набутті спірної квартири у власність подружжя та її утриманні, а також спростовує доводи відповідача про те, що заробітна плата позивача була незначною.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивачем не зазначено джерело набуття коштів подружжям на придбання спірної квартири, є безпідставними, оскільки зазначена квартира набута сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу, тому діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого у позивача відсутній процесуальний обов`язок доведення існування коштів для придбання квартири, а відповідач цю презумпцію не спростував.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В апеляційній скарзі відповідач зазначав, що при наданні квартири для вселення було враховано, що він є науковим працівником, і саме тому було надано жилу площу у збільшеному розмірі із додатковим наданням кімнати (кабінету), вказаним відповідач фактично заперечує проти поділу спірної квартири в рівних частках.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, із яких можливо встановити, що за відповідним рішенням уповноважених органів чи установ апелянту, безпосередньо як науковому працівнику, що має науковий ступінь кандидата історичних наук, надавалася додаткова житлова площа у зазначеній квартирі. Така інформація відсутня, як в ордерах на зайняття житлової площі так і в тристоронньому інвестиційному договорі, укладеному з відповідачем.

Вимоги відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про поділ спірної квартири були предметом дослідження судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, а тому посилання апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що "обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)".

Ураховуючи те, що питання про поділ майна подружжя за час сумісного проживання сторін не виникав, правильним є висновок суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності з 16 липня 2019 року, тобто після розірвання шлюбу за рішенням суду.

Учасниками цієї справи є сторони: позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , треті особи до участі у справі не залучались.

При ухваленні рішення судом першої інстанції помилково зазначено про неявку в судове засідання представника третьої особи ТОВ «Місто для людей», що є опискою, наявність якої не вплинуло на законність судового рішення в частині, що оскаржується відповідачем.

Зазначена описка може бути усунута в порядку передбаченому ст. 269 ЦПК України за заявою учасників справи.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст судового рішення в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу в оскаржуваній частині у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що оскаржуване рішення залишено без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2021 року в цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова