Провадження № 2/127/4467/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Волошина С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача додаткові витрати на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 10 087,97 гривень. Позов мотивований тим, що з 31.07.2009 року по 26.03.2021 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.01.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Дочка сторін ОСОБА_3 є інвалідом дитинства та має діагноз: виражений психічний недорозвиток внаслідок органічного враження ЦНС з аутистичними рисами поведінки та згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №12 від 21.01.2021 року потребує: медичну реабілітацію (дотримання лікувально-охоронного режиму; стаціонарне лікування - за потребою; нагляд психіатра, невролога, дообстеження у генетика); психолого-педагогічну реабілітацію (АВА-терапія, РЦ 2-3 р/р), фізичну реабілітацію (лікувальний масаж, лікувальна фізкультура); соціальну та побутову реабілітацію (навчання основним соціальним навикам). Позивач виконує індивідуальну програму реабілітації інваліда, дитина відвідує необхідні корекційно-розвиткові заняття, відвідує дитячого психолога, позивач забезпечує отримання дитиною необхідних медичних препаратів. Оскільки дитина проживає з матір`ю всі додаткові витрати на дитину несе мати. Станом на 01.10.2021 року позивач понесла додаткові витрати на дитину у зв`язку зі станом її здоров`я в розмірі 24 175,94 гривень. 31.07.2021 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою про відшкодування половини додаткових витрат та 06.09.2021 року від відповідача надійшли кошти в розмірі 2 000 гривень з призначенням «на оплату занять», решту коштів відповідач не виплатив. Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області 27.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

06.12.2021 року від позивача до суду надійшла позовна заява в новій редакції, в якій позивач, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в розмірі 12 638,07 гривень.

22.12.2021 року представник відповідача адвокат Слізяк Н.Р. подав до суду відзив на позовну заяву (в новій редакції), в якій просить повністю відмовити в задоволенні позову. Така позиція мотивована тим, що викладені в позовній заяві факти не в повній мірі відповідають дійсним обставинам, надані докази понесених позивачем витрат не підтверджують понесеного розміру витрат та заявлених до стягнення коштів. Крім того, з відповідачем не було погоджено лікування спільної дочки в платному приватному закладі та не враховано його можливості та матеріальне становище при виборі лікувального закладу. Відповідач наразі не працює, жодного доходу не має, будь-якого нерухомого майна у власності не має. Заявлений розмір додаткових витрат є непідйомним для нього. Позивач перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дитиною, не надає йому інформацію про стан здоров`я дитини, не узгоджує з ним питання вибору лікувального закладу для дочки, при виборі закладу не враховує матеріальний стан відповідача. Представник відповідача вважає, що надані позивачем квитанції та акти надання послуг не підтверджують внесення позивачем коштів до ТОВ «Корекційно-розвитковий центр «КРОК» в інтересах саме спільної дочки, не розкривають змісту наданих послуг, не містять періоду, за який було надано послуги. Крім того, квитанції від 15.01.2021 року на суму 422,27 гривень, від 20.01.2021 року на суму 538,47 гривень, від 16.01.2021 року на суму 440 гривень не є належними доказами понесення позивачем витрат на купівлю медичних препаратів для дитини через відсутність призначень та рецептів лікарів, довідок та медичних висновків про захворювання дитини та необхідність придбання для неї саме цих препаратів. Відповідач не заперечує понесення позивачем витрат в розмірі 3500 гривень (згідно квитанцій №0.0..1 від 16.01.2021 року на суму 300 гривень, №0.0..1 від 23.01.2021 року на суму 600 гривень, №0.0..1 від 12.02.2021 року на суму 600 гривень) та відшкодування половини цих витрат в сумі 1750 гривень. Враховуючи те, що відповідач перерахував позивачу 2 000 гривень - витрати в сумі 1750 гривень ним відшкодовані та наявна переплата в сумі 250 гривень. Крім того, позивач щомісяця отримує соціальну допомогу на дитину з інвалідністю, яка за період з січня 2021 року по грудень 2021 року склала 21 818 гривень, що майже повністю покриває розмір витрат, понесених позивачем. Представник вважає, що стягнення з відповідача заявленої суми порушить принцип рівності батьківства в частині обов`язку утримання неповнолітніх дітей.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02.06.2016 року (а.с.7).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.03.2021 року у справі №127/913/21, яке набрало законної сили 27.04.2021 року, cтягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.01.2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с.10-14).

Дитина сторін ОСОБА_3 має статус дитини з інвалідністю у зв`язку із захворюванням на виражений психічний недорозвиток внаслідок органічного враження ЦНС з аутистичними рисами поведінки, отримує державну соціальну допомогу, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 11.02.2021 року та копією індивідуальної програми реабілітації інваліда №12 від 21.01.2021 року (а.с. 8-9).

Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №12 від 21.01.2021 року ОСОБА_3 потребує: медичну реабілітацію (дотримання лікувально-охоронного режиму; стаціонарне лікування - за потребою; нагляд психіатра, невролога, дообстеження у генетика); психолого-педагогічну реабілітацію (АВА-терапія, РЦ 2-3 р/р), фізичну реабілітацію (лікувальний масаж, лікувальна фізкультура); соціальну та побутову реабілітацію (навчання основним соціальним навикам).

Згідно листа Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-85394 від 21.12.2021 року ОСОБА_1 отримує в Управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради адресну державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю на доньку ОСОБА_3 , допомога призначена з 27.01.2021 року по 20.01.2023 року (а.с. 67).

В 2021 році позивач ОСОБА_1 здійснювала наступні оплати на рахунок ТОВ «Корекційно-розвитковий центр «КРОК»:

-05.02.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (18) на суму 3600 гривень (рахунок на оплату №1 від 03.02.2021 року, акт надання послуг №1 від 03.02.2021 року, квитанція №0.0..1 від 05.02.2021 року);

-15.04.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (9) та розробку індивідуальної програми розвитку на суму 4025 гривень (рахунок на оплату №2 від 14.04.2021 року, акт надання послуг №2 від 12.06.2021 року, квитанція №0.0..1 від 15.04.2021 року);

-15.06.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (18) на суму 4050 гривень (рахунок на оплату №3 від 15.06.2021 року, акт надання послуг №2 від 05.07.2021 року, квитанція №0.0..1 від 15.06.2021 року);

-14.07.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (12) на суму 3000 гривень (рахунок на оплату №4 від 12.07.2021 року, акт надання послуг №4 від 02.08.2021 року, квитанція №0.0..1 від 14.07.2021 року);

-05.08.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (14) на суму 3500 гривень (рахунок на оплату №5 від 02.08.2021 року, акт надання послуг №5 від 07.09.2021 року, квитанція №0.0..1 від 05.08.2021 року);

-07.09.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (12) на суму 3100,20 гривень (рахунок на оплату №6 від 07.09.2021 року, акт надання послуг №6 від 06.10.2021 року, квитанція №0.0..1 від 07.09.2021 року);

-07.10.2021 року за корекційно-розвиткові заняття (10) на суму 2000 гривень (рахунок на оплату №7 від 07.10.2021 року, квитанція №0.0..1 від 07.10.2021 року);

-17.11.2021 року за заняття ОСОБА_3 на суму 2000 гривень (квитанція №0.0..1 від 17.11.2021 року) (а.с.17-28, 31-35, 55-58).

ОСОБА_3 відвідує дитячого психолога, за послуги якого позивач сплатила в 2021 році 1500 гривень (квитанція №0.0..1 від 16.01.2021 року, квитанція №0.0..1 від 23.01.2021 року, квитанція №0.0..1 від 12.02.2021 року (а.с.28-30).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із частиною 1 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

У п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Відповідно до частини 2 статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз наведених норм закону вказує на те, що базові постійні потреби дитини покриваються за рахунок аліментів. Проте, в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку або хронічну хворобу, тощо.

Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та 09 вересня 2019 року в справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19).

На підставі наданих позивачем доказів судом достовірно встановлено, що позивач, на виконання індивідуальної програми реабілітації інваліда доньки ОСОБА_3 , забезпечує виконання цієї програми через відвідування дитиною корекційно-розвиткових занять та дитячого психолога, у зв`язку з чим понесла додаткові витрати.

Суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що надані позивачем докази не є належними та не підтверджують надання послуг спільній дитині позивача та відповідача, оскільки в рахунках на оплату послуг (корекційно-розвиткових занять) покупцем (замовником) таких послуг зазначено позивача ОСОБА_1 , згідно квитанцій про оплату платником таких послуг теж є ОСОБА_1 . Сумніви відповідача щодо того, що послуги ТОВ «Корекційно-розвитковий центр «КРОК», оплату за які здійснила позивач, надавалися дочці ОСОБА_3 суд розцінює як припущення з боку відповідача, яке не підтверджене жодними доказами. На переконання суду саме наявність хвороби спільної доньки сторін по справі обумовило понесення позивачем зазначених нею витрат.

Крім того, суд звертає увагу на те, що виховання дітей передбачає спільне забезпечення батьками їх інтересів та розвитку, одночасно батьки між собою повинні обумовлювати та узгоджувати не обов`язкові та відворотні витрати, а також обговорювати та погоджувати додаткові витрати, які не викликані особливими обставинами і можуть в майбутньому призвести до виникнення спору. (постанова Вінницького апеляційного суду у справі №127/5729/21 від 28.12.2021 року).

Відповідач, вказуючи у відзиві на те, що позивач не погодила з ним відвідування дитиною закладу, який надає платні послуги (корекційно-розвиткові заняття) не надав суду відповідних доказів того, що понесені витрати на лікування спільної дитини є завищеними чи без таких витрат можливо було обійтися, тобто факту того, що такі витрати були не обов`язковими.

На переконання суду позивач, доглядаючи дитину з важким психічним діагнозом, наділена безумовним правом обирати заклади, в яких дитині буде надана послуга (зокрема платна), яка сприятиме полегшенню її стану, покращенню стану здоров`я. Така позиція суду обумовлена безумовним превалюванням інтересів дитини - інваліда на належне своєчасне лікування та розвиток над правом батька, який проживає окремо, у кожному конкретному випадку бездоказово стверджувати про завищення додаткових витрат на лікування дитини.

На переконання суду понесені позивачем, у відповідній частині, витрати на лікування та профілактику хвороби дитини є розумними, ознак будь - якого необґрунтованого завищення таких витрат на шкоду відповідачу судом не встановлено.

Окрім того, зі змісту заяв по суті справи вбачається, що спілкування між сторонами не налагоджено, що не сприяє досягненню домовленостей, зокрема, в частині вибору корекційного закладу та оплати за послуги, надані таким закладом дитині. Однак дитина не може залишатись «заручником» таких відносин батьків, а тому будь - які дії особи (в даному випадку позивача) з якою проживає дитина, що спрямовані на покращення стану дитини - інваліда, без погодженням з відповідачем по справі, визнаються судом виправданими та такими, що вчиняються в інтересах дитини.

Разом з тим суд погоджується з твердження представника відповідача, що позивачем не доведено понесення додаткових витрат на придбання лікарських препаратів для дитини, згідно квитанцій від 15.01.2021 року на суму 422,27 гривень, від 20.01.2021 року на суму 538,47 гривень, від 16.01.2021 року на суму 440 гривень, оскільки з цих квитанцій не вбачається ким було здійснено оплату за ліки (а.с.28). Крім того позивачем на підтвердження необхідності придбання цих ліків для дочки ОСОБА_3 не надала суду відповідні медичні документи (висновок лікаря, рецепт лікаря, відповідне призначення тощо). Тому сума цих витрат є недоведеною, позов в частині стягнення з відповідача частини таких витрат до задоволення не підлягає.

Підсумовуючи викладене суд констатує, що позивачем понесено додаткові витрати, пов`язані з хворобою спільної дитини сторін ОСОБА_3 , в розмірі 26 775,20 гривень, з яких 25 275,20 гривень - на корекційно-розвиткові заняття та 1500 гривень - на дитячого психолога, Ѕ частина витрат становить 13 237,60 гривень. Суд врахувавши, що відповідачем добровільно сплачено позивачу додаткові витрати в сумі 2 000 гривень, визначає, що додаткові витрати, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 11 387,60 гривень.

З огляду на викладене позов підлягає до часткового задоволення.

Суд критично ставиться до посилання представника відповідача як на підставу відмови у позові на те, що позивач отримує адресну державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю, розмір якої в більшій частині покриває додаткові витрати позивача, які є предметом цього спору, оскільки сам факт виплати дитині з інвалідністю державної соціальної допомоги не нівелює обов`язку батька приймати участь в додаткових витратах на дитину.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а позов задоволений частково з відповідача на користь держави необхідно стягнути 818,20 гривень судового збору, тобто пропорційно розміру задоволеної частини вимог (позов задоволено на 90,11%).

Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості,що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу останньою суду представлено Договір про надання правової допомоги №72 від 17.09.2021 року, що укладено між позивачем та Адвокатським Бюро «Чубенко Сніжана Василівна»; акт виконаних робіт від 02.12.2021 року з переліком конкретних послуг, які були надані позивачу адвокатським бюро, сумою до сплати за послуги в розмірі 6 000 гривень; квитанцію №0.0..1 від 17.09.2021 року про оплату 6 000 гривень (а.с.3, 36, 59).

Суд констатує, що понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в наведеному розмірі підтверджується належними та допустимими (описаними вище) доказами.

Вирішуючи питання щодо стягнення вказаного розміру витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача суд зважає на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

Згідно з пунктом 4 частини першої "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст.1 наведеного Закону.

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Дослідивши додані представником відповідача до заяви документи суд дійшов висновку, що розмір витрат відповідача на правничу допомогу є документально обґрунтованим (постанова Верховного Суду у справі №755/15364/17 від 29.01.2020 року).

При цьому суд звертає увагу, що представник відповідача у відзиві на позовну заяву вважав витрати позивача на правову допомогу недоведеними, просив відмовити в їх стягненні. Зазначене суд приймає як клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки відповідач є непрацюючою особою, позов, що розглядався судом є позовом незначної складеності.

На переконання суду всі зазначені обставини в сукупності є підставою для зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу до 4 000 гривень.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідачем надано суду докази понесення ним витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень, а саме договір про надання правничої допомоги №LE-84 від 15.12.2021 року, акт №1 від 22.12.2021 року здачі-приймання наданих послуг за договором №LE-84 від 15.12.2021 року, квитанцію №39097 від 22.12.2021 року (а.с.70-72).

Позивач клопотання про зменшення суми витрат відповідача на правову допомогу до суду не подала.

Враховуючи те, що позов задоволено частково (на 90,11%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 703,30 гривень витрат на правову професійну допомогу (4000 грн - 3000 грн*9,89% (частка задоволених вимог відповідача).

На підстав викладеного, керуючись ст.ст. 180, 185 СК України, ст. 13, 81, 133, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , додаткові витрати на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 11 387,60 гривень.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , витрати на правову допомогу в сумі 3 703, 30 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави 818,20 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: