Ухвала

Іменем України

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 563/986/20

провадження № 61-445ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 09 червня 2021 року

та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - державний нотаріус Корецької районної державної нотаріальної контори Денисюк Алла Матвіївна, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 , третя особа - державний нотаріус Корецької районної державної нотаріальної контори Денисюк А. М., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати та ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі й на земельну ділянку площею 1,8809 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Самострілівська сільська рада.

07 серпня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Осієвською О. М. та зареєстрований в реєстрі

за № 569, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_2 .

Про вказаний заповіт позивач дізналась у липні 2020 року, в зв`язку з чим, 04 серпня 2020 року звернулася до Корецької районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, проте, нотаріус відмовив у вчиненні даної нотаріальної дії, оскільки пропущений строк для прийняття спадщини.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину а також визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 609, видане державним нотаріусом Корецької районної державної нотаріальної контори Денисюк А. М. 20 липня 2019 року на земельну ділянку площею 1,8809 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Самострілівська сільська рада.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк тривалістю у три місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили, для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1

Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року рішення Корецького районного суду Рівненської області від 09 червня

2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому враховано свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довів належними та допустимими доказами наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом, а свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_1 , є недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга мотивована тим, що за клопотанням ОСОБА_1 , суд першої інстанції постановив ухвалу про обов`язкову участь позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні, проте, позивач не з`явилась. Суд першої інстанції у порушення положень статей 223, 257 ЦПК України, розглянув справу без участі позивача, хоча зобов`язаний був залишити позовну заяву без розгляду. Апеляційний суд також не надав вказаним доводам оцінку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

є матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно: земельна ділянка площею 1,8809 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Корецький район, Самострілівська сільська рада; земельна ділянка площею 0,2386 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Корецький район, Самострілівська сільська рада; земельна ділянка площею 2,12 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Корецький район, Самострілівська сільська рада; земельна ділянка площею 0,24 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою Рівненська область, Корецький район, Самострілівська сільська рада; право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП імені Шевченка» села Самостріли Корецького району Рівненської області розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі.

22 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений секретарем Посягвівської сільської ради Гощанського району Рівненської області, відповідно до якого спадкодавець заповіла земельні ділянки, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0162052 розміром 2,50 га в умовних кадастрових гектарах, відповідачу ОСОБА_1

07 серпня 2017 року спадкодавець ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, заповіла позивачу

ОСОБА_2 . Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу 07 серпня 2017 року.

За заявою ОСОБА_1 державним нотаріусом Корецького районного нотаріального округу Денисюк А. М. заведена спадкова справа № 78/218

від 12 червня 2018 року. У заяві, поданій нотаріусу про прийняття спадщини, ОСОБА_1 вказала, що інших спадкоємців немає.

20 липня 2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1,8809 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Корецький район, Самострілівська сільська рада.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 , як на підставу своїх порушених прав, зазначала, що строк для подання заяви про прийняття нею спадщини пропущений з поважної причини, так як вона не була обізнана про наявність заповіту, складеного на її ім`я, а тому не звернулася до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України

у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі

№ 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року

у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Дійсно, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, однак вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Тобто сама по собі необізнаність про наявність заповіту не може бути поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але у будь-якому разі причини, за яких особа не була обізнана про наявність заповіту на її користь, підлягають встановленню з огляду на конкретні обставини справи та не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними

в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18), від 01 липня 2020 року

у справі № 131/192/19 (провадження № 61-22639св19), від 19 травня

2021 року у справі № 175/2328/19 (провадження № 61-10632св20), а також ухвалі Верховного Суду від 09 серпня 2021 рокуу справі № 130/1417/19 (провадження № 61-11993ск21).

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди встановили, що 07 серпня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу, відповідно до якого все своє майно заповідала ОСОБА_2 . Вказаний заповіт був складений у місті Почаїв Кременецького району Тернопільської області у квартирі ОСОБА_2 , проте останній не було відомо про те, що матір склала заповіт на її ім`я, скільки, в денний час вона працювала поваром в Державному навчальному закладі «Почаївське вище професійне училище». Факт перебування позивача в день складання та посвідчення заповіту підтверджується табелем обліку робочого часу позивача за серпень 2017 року за місцем її роботи та Правилами внутрішнього трудового розпорядку Державного навчального закладу «Почаївське вище професійне училище», отже, ОСОБА_2 не знала про посвідчення заповіту на її ім`я.

Також відповідно до спадкової справи № 78/218 від 12 червня 2018 рокув заяві ОСОБА_1 зазначила, що після смерті ОСОБА_3 інших спадкоємців немає, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідача, якій було відомо про її рідну сестру - ОСОБА_2 , її місце проживання і номер телефону.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Згідно з пунктом 209 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція № 20/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Пунктом 3.2. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Чого нотаріус у даній справі не здійснив.

При розгляді таких спорів судам слід дослідити чи вчиняв державний нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса обов`язку вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, перевіряти наявність заповіту.

Оскільки позивач не відмовлялася від прийняття спадщини за заповітом та пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, спадкоємець ОСОБА_1 не мала права на спадкування.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, надав належну оцінку обставинам, на які посилалася позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у неї об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , оскільки під час складання та посвідчення заповіту вона не була присутня, про існування заповіту дізналась лише у липні 2020 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини.

Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 28 жовтня

2021 року у справі № 206/5156/20 (провадження № 61-17367ск21),

від 30 листопада 2021 року у справі № 937/3007/20 (провадження

№ 61-18518ск21), від 22 грудня 2021 року у справі № 727/2274/21 (провадження № 61-20223ск21).

Крім того, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті (частина друга статті 1223 ЦК України).

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду

від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц (провадження

№ 61-5609св19), від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 28 жовтня 2019 року у справі

№ 761/42165/17-ц (провадження № 61-49121св18), від 06 червня 2018 року

у справі № 315/765/14-ц (провадження № 61-532св17), від 21 вересня

2020 року у справі № 130/2517/18 (провадження № 61-14962св19),

від 18 березня 2021 року у справі № 638/16467/19 (провадження

№ 61-14654св20), від 28 травня 2021 року у справі № 688/106/20 (провадження № 61-18383св20).

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Незважаючи на те, що у спадкоємця ОСОБА_2 є достатньо підстав для поновлення строку для прийняття спадщини, факт прийняття та оформлення спадщини іншим спадкоємцем перешкоджає позивачу, навіть за умови визначення їй додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини, отримати у нотаріуса свідоцтво на належне спадкодавцю майно, оскільки є чинним свідоцтво про право на спадщину видане на іншого спадкоємця.

Оскільки позивач не відмовлялася від прийняття спадщини за заповітом та пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, спадкоємець ОСОБА_1 не мала права на спадкування.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18), від 01 липня 2020 року

у справі № 131/192/19 (провадження № 61-22639св19), від 13 січня

2021 року у справі № 663/2151/17 (провадження № 61-1517св20),

від 08 квітня 2021 року у справі № 358/564/18 (провадження № 61-104св19), від 12 травня 2021 року у справі № 524/9179/18 (провадження

№ 61-10965св20), від 19 травня 2021 року у справі № 175/2328/19 (провадження № 61-10632св20).

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 759/4122/16-ц (провадження № 61-18948св18), від 01 липня 2020 року у справі

№ 131/192/19 (провадження № 61-22639св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 175/2328/19 (провадження № 61-10632св20), колегія суддів відхиляє, оскільки вказані постанови були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

У постанові від 13 січня 2021 року у справі № 663/2151/17 (провадження

№ 61-1517св20) Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, відповідно до яких у задоволенні позовних вимог відмовлено, оскільки заявником не наведено об`єктивних і неподоланних причин, які стали перешкодою для звернення ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини особисто чи шляхом надіслання такої заяви поштою. Суд апеляційної інстанції вказав, що пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у ОСОБА_5 порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визначення кола спадкоємців, суд апеляційної інстанції виходив із того, що такий спосіб захисту не узгоджується з передбаченими частиною другою статті 16 ЦК України способами та не може бути віднесений до категорії інших способів, оскільки такий не визначений ні окремими законами, ні укладеними між сторонами договорами і застосування такого не випливає із загальних положень про судовий захист, не спрямований на безпосереднє поновлення прав.

У постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 358/564/18 (провадження

№ 61-104св19) суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, відповідно до яких у задоволенні позову відмовлено, оскільки у даній справі незалежно від наявності заповіту позивач є спадкоємцем першої черги за законом, і відсутність даних про існування заповіту ніяким чином не впливала на його волевиявлення щодо подачі заяви про прийняття спадщини за законом. Проте, така заява позивачем у шестимісячний строк подана не була. Про наявність об`єктивних причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини позивач не зазначив.

У постанові від 12 травня 2021 року у справі № 524/9179/18 (провадження

№ 61-10965св20) Верховний Суд вказав, що позивач знала про відкриття спадщини і, як спадкоємець за законом першої черги, яка на час смерті спадкодавця не проживала з ним, для прийняття спадщини мала подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини відповідно до вимог частини першої статті 1270 ЦК України, однак цього протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини не зробила. Разом з тим, обставини, на які посилалася позивач, про необізнаність зі змістом заповіту ОСОБА_6 внаслідок введення її в оману зі сторони іншого спадкоємця за заповітом - її брата, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність пропуску строку

для прийняття спадщини, оскільки позивач не була позбавлена можливості з`ясувати зміст заповіту матері у строк, встановлений законом

для прийняття спадщини. При цьому, у цій справі шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 сплинув у червні

2014 року, а до суду позивач звернулася у листопаді 2018 року, тобто зі спливом 4 років.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 663/2151/17 (провадження

№ 61-1517св20), від 08 квітня 2021 року у справі № 358/564/18 (провадження № 61-104св19) та від 12 травня 2021 року у справі

№ 524/9179/18 (провадження № 61-10965св20), оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, не є суперечливими, а їхні фактичні обставини, предмет позовних вимог та правове регулювання відрізняються.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону

не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення положень статей 223, 257 ЦПК України, розглянув справу без участі позивача, хоча зобов`язаний був залишити позовну заяву без розгляду, апеляційний суд не надав вказаним доводам оцінку, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).

Як вбачається з ЄДРСР та судових рішень, ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 18 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду. Визнано обов`язковою явку позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 в судове засідання.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Частиною п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального закону, слід дійти висновку, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають, а обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні.

Правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, у судовому засіданні був присутнім представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Оскільки суди встановили, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а судове засідання відбувалось за адресою: АДРЕСА_2 , що перешкоджало позивачу брати участь у судовому процесі особисто через значну відстань, тому позивач ОСОБА_2 брала участь у судовому процесі через свого представника.

Отже, були відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - державний нотаріус Корецької районної державної нотаріальної контори Денисюк Алла Матвіївна, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 09 червня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду

від 07 грудня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк