Єдиний унікальний номер судової справи: 481/683/21
Провадження № 22-ц/812/206/22 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: представника позивача - М`якенького С.В., відповідачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області, поданої в її інтересах

адвокатом М`якеньким Сергієм Віталійовичем

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Вжещ С.І. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

У червні 2021 року Вільнозапорізька сільська рада Новобузького району Миколаївської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, яким зобов`язано Комунальну організацію «Новополтавський заклад дошкільної освіти» видати ОСОБА_3 належним чином оформлену трудову книжку та стягнуто з Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 71 317 грн. та судові витрати в сумі 840, 80 грн.

На виконання судового рішення позивачем як правонаступником прав та обов`язків приєднаної до неї Новополтавської сільської ради, ОСОБА_3 було перераховано 71 317,50 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Разом з цим, на виконання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» було перераховано та виплачено до бюджету на користь ОСОБА_3 , 15 689, 85 грн. єдиного соціального внеску, що складає 22 % від суми середнього заробітку. А всього внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_3 на виконання рішення суду із бюджету Вільнозапорізької сільської територіальної громади було виплачено 87 007, 35 грн.

За такого, місцевому бюджету на думку позивача внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_3 було завдано матеріальну шкоду, яку слід солідарно стягнути в порядку регресу з завідувача КУ «Новополтавський дошкільний заклад» ОСОБА_1 та колишнього сільського голови ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене та на п.8 ст. 134,ч.4 ст. 136,ст. 237 КЗпП України позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Вільнозапорізької сільської ради матеріальну шкоду в сумі 87007,35 грн. та судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вільнозапорізької сільської ради Баштанського (колишнього Новобузького району) Миколаївської області матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 11705, 54 грн. Позов Вільнозапорізької сільської ради Баштанського (колишнього Новобузького району) Миколаївської області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивоване тим, що особою, відповідальною за прийняття та звільнення з роботи у Новополтавському закладі дошкільної освіти є його директор, яким, на час звільнення ОСОБА_3 , була ОСОБА_1 та винна у подальшій затримці вручення трудової книжки, що призвело до стягнення середнього заробітку на користь працівника, що встановлено рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року та яка відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП України несе відповідальність за завдану шкоду у розмірі середньомісячного заробітку. Що стосується вимог до ОСОБА_2 то суд виходив з їх необґрунтованості.

Не погодившись із рішенням суду, адвокат М`якенький С.В. діючи в інтересах Вільнозапорізької сільської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди в повному її розмірі в порядку притягнення керівника, винного у незаконному звільненні працівника до повної матеріальної відповідальності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково відокремив процедуру видачі трудової книжки з процесу звільнення працівника, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що факт незаконного звільнення не мав місця. Через що, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, які регламентують підстави для притягнення керівника до повної матеріальної відповідальності, та застосував до спірних правовідносин правила обмеженої матеріальної відповідальності керівника. Водночас суд припустився також порушення норм процесуального права, безпідставно не врахувавши преюдиціальність рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року у справі № 481/957/20.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 01 жовтня 2004 року ОСОБА_3 було прийнято на посаду сторожа Полтавського дошкільного закладу. 15 квітня 2016 року наказом №5-к завідувача дитячого навчального закладу його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 ст.36 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області правонаступником якої є Вільнозапорізька сільська рада Новобузького району Миколаївської області та до Комунальної організації «Новополтавський заклад дошкільної освіти» про зобов`язання повернути трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки (№ 481/957/20). Зобов`язано Комунальну організацію «Новополтавський заклад дошкільної освіти» видати ОСОБА_3 належним чином оформлену трудову книжку. Стягнуто з Новополтавської сільської ради середню заробітну плату за весь час затримки видачі трудової книжки в сумі 71 317, 50 грн. та судові витрати в сумі 840, 80 грн. (а.с.6-11).

На підставі Закону України від 16.04.2020 року № 562-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад» розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року № 719-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області» Закону України від 17.11.2020 року № 1009-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій, а також за результатами місцевих виборів, які відбулись 25.10.2020 року, Новополтавська об`єднана територіальна громада була приєднана до Вільнозапорізької об`єднаної територіальної громади з адміністративним центром у селі Вільне Запоріжжя. Правонаступником прав і обов`язків Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області в силу Закону є Вільнозапорізька сільська рада Баштанського (колишнього Новобузького) району Миколаївської області. Натомість на території колишньої Новополтавської ОТГ створений Новополтавський старостинський округ № 3 Вільнозапорізької сільської територіальної громади.

На виконання судового рішення Вільнозапорізькою сільською радою, як правонаступником прав та обов`язків приєднаної до неї Новополтавської сільської ради, ОСОБА_3 за платіжним дорученням № 584 від 18 березня 2021 року перераховано 71 317, 50 грн. середнього заробітку за час затримки трудової книжки. Крім того, на виконання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Вільнозапорізькою сільською радою на вказану суму середнього заробітку також за платіжним дорученням № 585 від 18 березня 2021 року було нараховано та виплачено до бюджету на користь Головного управління ДПС у Миколаївській області 15 689,85 грн., що складає 22 % від суми середнього заробітку, сплаченого ОСОБА_3 , а всього з бюджету сплачено 87 007,35 грн. (а.с.13).

Згідно з п. 1.1. Статуту Новополтавського дошкільного навчального закладу, затвердженого рішенням виконкому Новополтавської сільської ради 29 серпня 2003 року за №50, який діяв на час звільнення ОСОБА_3 та пунктів 1.1., 1.7 Статуту Новополтавського закладу дошкільної освіти, затвердженого рішенням Новополтавської сільської ради № 163 від 04 квітня 2019 року, який діяв на час розгляду справи № 481/957/20 Новополтавський заклад дошкільної освіти знаходиться у комунальній власності Новополтавської сільської ради, підпорядкований, підзвітний і підконтрольний їй (а.с.33-39, 88-94)

Засновником та власником Новополтавського закладу дошкільної освіти є Новополтавська сільська рада (пункт 1.3 Статуту в редакції 29 серпня 2003 року; пункт 1.6 Статуту в редакції від 04 квітня 2019 року).

Згідно пунктів 1.5.,1.8 Статуту, в редакції від 29 серпня 2003 року, дошкільний заклад є юридичною особою, самостійно приймає рішення і здійснює діяльність в межах компетенції, передбаченої чинним законодавством, Положеннями та даним Статутом.

Заклад дошкільної освіти є бюджетною неприбутковою організацією, юридичною особою публічного права, з моменту його державної реєстрації в установленому законом порядку на підставі Статуту, затвердженого Засновником, має печатку встановленого зразка, бланки з власними реквізитами і обслуговується бухгалтерією Новополтавської сільської ради (пункти 1.2., 1.3. Статуту в редакції від 04.04.2019 року, про те, що

Безпосереднє керівництво роботою дошкільного закладу здійснює його завідуючий, який, серед іншого, керує діяльністю колективу закладу дошкільної освіти, видає в межах своєї компетенції накази, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників дошкільного закладу, з метою проведення фінансово-бухгалтерських розрахунків керівник при прийнятті на роботу працівників зобов`язаний завчасно попередити засновника не раніше як за два дні, а при звільненні працівника - не раніше як за 14 днів (пункт 8.2. Статуту в редакції від 29 серпня 2003 року, та пункту 11.2 Статуту в редакції від 04 квітня 2019 року).

ОСОБА_1 з 23 липня 1997 року і до теперішнього часу займає посаду завідуючої Новополтавським ясла-садка, який з 04 квітня 2010 року перейменований на Новополтавський заклад дошкільної освіти, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.129).

З посадової інструкції сільського голови Новополтавської сільської ради, затвердженої 27 вересня 2018 року, вбачається, що сільський голова є головною посадовою особою Новополтавської сільської об`єднаної територіальної громади (пункт 1.1.). Серед інших повноважень, сільський голова зокрема, призначає та звільняє працівників сільської ради, бухгалтерії та сільської пожежної команди, укладає трудові договори з ними, та інше (пункти 2.8.) (а.с.40-43).

Отже, наведе свідчить про те, що відповідальною особою за прийняття та звільнення з роботи у Новополтавському закладі дошкільної освіти є його директор, яким, на час звільнення ОСОБА_3 була ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не доводяться (мають преюдиційне значення) обставини, встановлені рішення суду, яке набрало законної сили, при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено.

Так, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 , не вручила ОСОБА_3 у день звільнення, наказ про звільнення і трудову книжку, винна у подальшій затримці вручення трудової книжки, що призвело до стягнення середнього заробітку на користь цього працівника.

За таких обставин, висновок суду щодо покладення обов`язку на ОСОБА_1 відшкодувати шкоду, заподіяну в результаті стягнення судом з сільської ради середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки ОСОБА_3 є вірним.

Рішення суду в частині вимог до ОСОБА_2 не оскаржувалося, а тому не було предметом апеляційного розгляду.

Щодо висновку суду про покладення на ОСОБА_1 обов`язку відшкодувати шкоду у розмірі середньомісячного заробітку, то колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_3 на виконання рішення суду із бюджету Вільнозапорізької сільської територіальної громади було виплачено 87 007, 35 грн., які на підставі п.8 ст. 134,ч.4 ст. 136,ст. 237 КЗпП України підлягають стягненню солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як службових осіб, винних у незаконному звільненні працівника - ОСОБА_3 .

Так, перелік випадків повної матеріальної відповідальності передбачений статтею 134 КЗпП та який є вичерпний.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 522/4619/16-ц (провадження № 14-634цс18) зроблено висновок, що «стаття 132 КЗпП передбачає матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку і не містить випадків повної матеріальної відповідальності. Вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності передбачений статтею 134 КЗпП.

Так відповідно до п. 8 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли службова особа, винна у

Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Такої підстави, щодо покладення на службову особу обов`язку покрити шкоду, як вина цієї службової особи у затримці видачі трудової книжки, стаття 134 КЗпП України не містить.

Як встановлено рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року матеріальна шкода у вигляді стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_3 в сумі 71 317,50 грн. нарахована у зв`язку з затримкою, з вини ОСОБА_1 , як керівника дошкільного закладу видачі трудової книжки працівнику - ОСОБА_3 .

Натомість згідно статті 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальної відповідальності понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 133 КЗпП обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку, він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

З урахуванням встановленого та виходячи з положень вищеназваних норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення на ОСОБА_1 обмежену матеріальну відповідальність у розмірі середнього місячного заробітку, у зв`язку з затримкою, з її вини видачі трудової книжки та обґрунтовано стягнув з останньої на користь позивача шкоду розмірі 11 705,54 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що затримка видачі трудової книжки є складовою незаконного звільнення, оскільки тягне за собою зміну дати звільнення не можуть бути прийняті до уваги з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів незаконного звільнення ОСОБА_3 , зокрема, визнання незаконним запису в трудовій книжці щодо дати звільнення із займаної посади.

Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області, поданої в її інтересах адвокатом М`якеньким Сергієм Віталійовичем залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.