Номер справи 220/1867/21
Номер провадження2/220/20/22
02 лютого 2022 року смт.Велика Новосілка Донецької області
Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:
головуючої-судді Дурач О.А.
за участю секретаря Сербіної І.В.
представника позивача Король Т.В.
третьої особи ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт Велика Новосілка Донецької області цивільну справу у порядку загального позовного провадження за позовом Комунального підприємства «Великоновосілківський комунхоз» (адреса: пр.-т Гагаріна, б. 6, смт Велика Новосілка, Великоновосілківський район, Донецька область), представник позивача Король Тетяна Володимирівна (адреса: вул. Шкільна, б. 124, смт. Велика Новосілка, Великоновосілківський район, Донецька область) до ОСОБА_2 (остання відома адреса реєстрації АДРЕСА_1 ), третя особа ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
28.10.2021 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
Провадження у справі відкрито 19.11.2021 р. Справу призначено до розгляду 17.12.2021 р.
Короткий зміст вимог позовної заяви
Позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним.
ОСОБА_2 значиться зареєстрованою з 2002 року за адресою: АДРЕСА_1 , яка фактично з липня 2013 року не проживає за зазначеною адресою. Встановити фактичне місце її проживання не можливо. Окрім відповідача, за зазначеною адресою з 19.03.1991 р. зареєстрований і проживає ОСОБА_1 третя особа по справі. Жилий будинок по АДРЕСА_2 знаходиться на балансі Комунального підприємства «Великоновосілківський комунхоз» є власністю великоновосілківської селищної ради. Будинок -багатоквартирний. Не проживаючи тривалий час за вказаною адресою, без поважних причин відповідачка втратила право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Згідно актів КП Велконовосілківський комунхоз від 20.01.2018 р., 03.12.2020р., 16.02.2021 року, 29.09.2021 року за зазначеною адресою ОСОБА_2 не проживає з 06.07.2013 р. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розділені особові рахунки. Заборгованості за комунальні послуги за особовим рахунком ОСОБА_1 не має. За період відсутності відповідачки ОСОБА_2 у зазначеній квартирі за нею утворилася заборгованість у сумі 3825,76 грн, яка щомісячно збільшуться. Посилаючись на ст.ст. 71,72 ЖК України просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідач правом на відзив не скористався.
Процедура судового розгляду
Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити, наддала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначила, що на балансі позивача перебуває квартира АДРЕСА_3 .
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Відзиву за позовом не надав, будь-яких заяв про зміну адреси реєстрації ним не подано. Відповідач про причини неявки не повідомив, від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність. Вперше не з`явився в судове засідання 13.01.2022 р. Позивач викликався до суду рекомендованими листами за підтвердженим місцем реєстрації його проживання, а також за допомогою Веб-оголошення на офіційному сайті Судова влада ( у судове засідання на 13.01.2022 р.), отже, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, як щодо судового засідання, призначеного на 13.01.2022 р., так і на дане судове засідання. Отже, судом було вжито всіх належних та передбачених процесуальним законом, у тому числі й відповідно до положень ч. 9 ст. 28 ЦПК України, заходів щодо виклику та повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду судової справи. Судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
Третя особа, ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги.
Фактичні обставини, встановлені судом
Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне.
Як вбачається з відповіді Великоновосілківської селищної ради № 01-25-0238 від 01.02.2022 р., неприватизована квартира АДРЕСА_3 , перебуває на балансі Комунального підприємства «Великоновосілківський комунхоз». Вказане підтверджується й відповідним актом. Отже, позивач, як власник квартири, наділений правом звернення до суду з метою захисту його права власності на неї.
Згідно довідки від 10.08.2021 р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_2 (співмешканка) (а.с. 13).
Як вбачається з довідки КП «Великоновосілківський комунхоз», за адресою: АДРЕСА_1 з серпня 2010 р. особовий рахунок № НОМЕР_1 було розділено, згідно заяв, на два особових рахунки (а.с. 9).
Згідно довідки КП «Великоновосілківський комунхоз» від 05.08.2021 р. , квартиронаймач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2014 р. не мешкає, заборгованість по комунальним послугам (включно липень 2021 р.) складає 3825 грн. 76 коп. (а.с. 10).
Відповідно до довідки КП «Великоновосілківський комунхоз» від 05.08.2021 р. , квартиронаймач ОСОБА_4 , особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 заборгованості по комунальним послугам (включно липень 2021 р.) не має (а.с. 11).
Згідно актів КП Велконовосілківський комунхоз від 20.01.2018 р., складеного о 09-00 год., 03.12.2020р., складеного о 19-30 год., 16.02.2021 року, складеного о 07-00 год., 29.09.2021 року, складеного от 20-00 год., адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає (а.с. 5-8). Суд звертає увагу, що дані акти складались періодично, в різні часи доби та є об`єктивним підтвердженням того, що у період з 20.01.2018 р. по 29.01.2021 р. відповідач дійсно не проживала у вищевказаному жилому будинку.
Допитаний у якості свідка, ОСОБА_1 пояснив, що вони з відповідачкою перебували у цивільному шлюбі. Наймачем даної квартири ще були його батьки. Відповідач вселилась до квартири, як його співмешканка, вона з іншого міста. Приблизно у 2006 р. їх стосунки розладились, вони стали проживати, як сусіди, згодом, відповідач розілила рахунки. У 2011 р. вона виїхала, забрала речі, більше вони не спілкувалися, вона квартиру не відвідувала. Підприєство «Комунхох» неодноразово, у дати вказані в актах, перевіряло квартиру на предмет проживання в ній відповідача, проходили до квартири, дивились, що відповідач та її ресі відсутні, оформлювали акти. Деякі підписував він та його дружина, з якою він проживає у даній квартирі.
Отже, судом встановлено, що дійсно, ОСОБА_2 не проживала за адресою реєстрації проживання у період з 20.01.2018 р. по час розгляду справи в суді, враховуючи досліджені докази у їх сукупності з огляду на вимоги щодо їх достатності, для підтвердження обставин позовної заяви, що стали підставою для заявленого позову.
Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та колишнім членом сім`ї наймача (співмешканкою).
ЖК УРСР та ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК УРСР.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.
Враховуючи наведене та фактично встановлені обставини по по справі, суд вважає, що позивачем доведено факт відсітності відповідача за місцем її реєстрації понад строки, встановлені ст. 71 ЖК Української РСР. Будь-які підстави для застосування положень ч. 2 ст. 71 ЖК Української РСР та докази поважності відсутності відповідача у вказаному приміщенні понад встановлені строки, суду не надані.
Висновки суду за результатами розгляду позову
Оцінивши надані докази у їх сукупності, логічному взаємозв`язку, суд прийшов до висновку, що позивачем надані належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців. Та, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Реєстрація відповідача в належному позивачу жилому приміщенні (квартирі), беручи до уваги, що добровільно відповідач не подав відповідної заяви про зняття з реєстраційного обліку, порушує право позивача, як власника, закріплене в ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантоване ст. 41 Конституції України, яке підлягає поновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо судових витрат
Представник позивача просила стягнути на користь позивача з відповідача судовий збір, сплачений за подання позову в сумі 2270 грн., а щодо витрат на правову допомогу заявила про намір надати підтверджуючи їх докази у строк, встановлений ЦПК України.
Керуючись ст.ст.4, 10, 12, 19, 81, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265, 273, ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Комунального підприємства «Великоновосілків-ський комунхоз» (адреса: пр.-т Гагаріна, б. 6, смт Велика Новосілка, Великоновосілківський район, Донецька область), представник позивача Король Тетяна Володимирівна (адреса: вул. Шкільна, б. 124, смт. Велика Новосілка, Великоновосілківський район, Донецька область) до ОСОБА_2 (остання відома адреса реєстрації АДРЕСА_1 ), третя особа ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до відповідного суду або через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Копію рішення направити сторонам протягом двох днів, в електронній формі - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Повне рішення складено 02.02.2022 р.

Суддя: О.А. Дурач