ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4762/21
Провадження № 2/210/252/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 січня 2022 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Чайкіної О.В., секретаря Перог Р.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначає, що 09.03.2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KRH0AN02000006. Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 73403,02 грн. на термін до 08.03.2013 року, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав в повному обсязі, а саме наддав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 09.08.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 142303,34 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 12275,59 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом -29868,57 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 545,96 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 99613,22 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № KRH0AN02000006 станом на 09 серпня 2021 року у розмірі 142303,34 грн. та судові витрати.

Аргументи учасників справи

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.

В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місце проживання (перебування), надав клопотання про витребування оригіналу письмового доказу - виписки з 09.03.2006 року по 10.11.2021 року по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Клопотання обґрунтовано тим, що надана банком на виконання ухвали суду копія письмового доказу не засвідчена належним чином відповідно до вимог чинного законодавства.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що за умовами п.1.1. укладеного Договору отримав суму у 54596,00 грн., що підтверджується платіжними дорученням. Суму 18807,04 грн. на сплату страхових платежів позивач не отримував бо сам їх сплачував. 09.03.2006 року ОСОБА_1 (заставодавець) і Банк (заставодержатель) уклали договір застави рухомого майна № KRH0AN02000006 на заставу придбаного по кредитному договору автомобіля. Пунктом 3 укладеного договору сторони встановили, максимальний розмір вимоги,, яка забезпечується заставою за цим договором складає 99870,96 грн. Розглядаючи справу № 210/2033/14-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки суд не знайшов підстав для задоволення позову, про що виніс відповідне рішення, бо ОСОБА_3 сплатив 101484,29 грн. Рішенням суду у справі № 210/824/21 визнано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 150127,91 грн. таким що не підлягає виконанню.

Зазначені в позові грошові вимоги не підтверджуються попередніми рішеннями суду та доданими до справи доказами. У наданому розрахунку не надано відомостей по сплаті грошових коштів за кредитом та не надано період за який нараховані штрафні санкції. Крім того, сторони по справі встановили строк дії договору до 08.03.2013 року. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Відповідач перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту з 30 жовтня 2012 року у зв`язку з повним погашенням. Враховуючи дату останнього платежу за кредитним договором - 30.10.2012 року строк позовної давності, в межах якого АТ КБ «ПриватБанк» може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу сплив 31 жовтня 2015 року. У зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 2500,00 грн. - витрати на правову допомогу.

В свою чергу, представник позивача Меркулова В.В. 22 листопада 2021 року подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що банком надано до суду виписку по банківському рахунку, яка містить інформацію про рух грошових коштів відповідача, всі проведені операції. Виписка є первинним бухгалтерським документом. Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, тому вважає, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором.

Щодо застосування строків позовної давності зазначила, що відповідно до п. 5.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, оскільки позичальник свої зобов`язання за Договором не виконав, будь-яких доказів виконання не наддав, такий договір не може вважатися виконаним. Отже, кредитний договір чинний та продовжує свою дію. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо посилань відповідача на компенсацію витрат на правову допомогу зазначила, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи за клопотанням відповідача та витребування доказів, оскільки судом вже витребувано докази, на які покликався (виписка з рахунку), а не згода сторони з порядком їх посвідчення є суб"єктивною думкою відповідача.

Надані стороною позивача докази, залучені до заяви по суті (відповіді на відзив) засвідчені у встановленому ЦПК порядку, том суд приймає їх до розгляду.

За клопотанням сторони відповідача витребувано у Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області справу № 210/2033/14-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки; справу № 210/824/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Так, в судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KRH0AN02000006 від 09.03.2006 року (а.с.7-8).

Згідно з умовами договору, Банк зобов`язувався надати Позивачу кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 596,00грн. для купівлі автомобілю (шляхом перерахування даної суми на рахунок ТОВ "Автоприват"), а також у розмірі 18807,04грн. на сплату чергових страхових платежів згідно з умовами договору.

З метою забезпечення виконання якого укладено договір застави рухомого майна №KRH0AN02000006 від 09.03.2006 року (а.с. 9), предмет застави - автомобіль марки DAEWOO марки NEXIA, рік випуску 2005, тип ТЗ - легковий седан В, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

За розрахунком Банку станом на станом на 09 серпня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 142303,34 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 12275,59 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом -29868,57 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 545,96 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 99613,22 грн. (а.с.4-6).

Згідно виписки з рахунку № НОМЕР_1 з 09.03.2006 року по 10.11.2021 року вбачається, що Відповідач вносив поповнення рахунку (а.с.47-77).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2015 року уточнений позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KRH0AN02000006 від 09 березня 2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 , в розмірі 21591,03грн. (двадцять одна тисяча п"ятсот дев"яносто одна грн. 03 коп.) згідно із договором застави рухомого майна № KRH0AN02000006від 09 березня 2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Daewoo, модель: Nexia, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий авто, номер кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 , виданого РЕВ 3-го МВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області 09 березня 2006року, заставна вартість якого становить 57470,00 грн., шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу автомобіля з іншою особою-покупцем, з встановленням ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, в порядку встановленому договором, та наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Вилучено у ОСОБА_1 та передано в заклад Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" предмет застави - автомобіль Daewoo, модель: Nexia, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий авто, номер кузова/шасі: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить йому на праві власності, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року зазначене рішення суду залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 року рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу 20.05.2015 р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції ( справа №210/2033/14-ц, т.2 а.с.40-42).

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу 13.09.2017 р. позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання нечинними окремих пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дій - залишено без розгляду. Ухвала не оскаржена, набрала законної сили 25 вересня 2017 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року скарга ОСОБА_1 на дії Державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Отверченко К.О. - задоволено. Скасовано Постанову від 03.08.2016р. державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Отверченко К.О. про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №210/2033 2/210/204 виданого 23.07.2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року - залишено без змін.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису недійсним та таким, що не підлягає виконанню - задоволено частково. Визнано виконавчий напис, вчинений 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною - №НОН470711, зареєстрований у реєстрі №844 про звернення стягнення на автомобіль марки DAEWOO марки NEXIA, рік випуску 2005, тип ТЗ - легковий седан В, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №KRH0AN02000006 від 09.03.2006 року, укладеним між ним та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості у розмірі 150127,91грн. - таким, що не підлягає виконанню.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів, суд зазначає наступне

За змістом положень ч. 3 ст.3ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи положення ст. 137, 179 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання, оскільки докази, про витребування яких заявлено стороною відповідача, вже були витребувані та надані позивачем на виконання ухвали від 10.11.2021 року.

Мотивувальна частина

Позиція суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повиненпередати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави, стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави, стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала у борг позичальниця), стягнути складові його повної вартості, зокрема, відсотки пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Судом встановлено, що відповідач ознайомлений зі змістом Договору, з умовами та строками погашення заборгованості, штрафними санкціями за неналежне виконання умов договору, а також обов`язком укласти договори страхування, застави, тощо, про що свідчать його підписи у Договорі.

Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що відповідач був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить підпис відповідача ОСОБА_1 , тому наявні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що існує наявність підстав вважати, що, при укладенні договору з відповідачем по справі ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковим рахунком (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

Між тим, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, виписку по кредитному договору за період з 19.04.2006 року по 29.08.2014 року, Кредитний договір від 09.03.2006 року.

Перерахунком заборгованості встановлено, що Відповідачем ОСОБА_1 :

- фактично отримано кредитних коштів у розмірі 73403,02 грн.;

- разом з тим сума коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості за кредитним договором становить 98 429,13 грн.

При цьому позивачем також здійснювалося погашення відсотків, пені та комісії. За таких обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, договором встановлено черговість погашення платежів, строк дії кредитного договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 - до 08 березня 2013 року.

З розрахунку заборгованості та наданих виписок руху коштів вбачається, що останній платіж на погашення платежів за договором мав місце 30 жовтня 2012 року, та 03 лютого 2014 року на погашення пені зараховано 0,25 коп . (а.с. 4-6, 47-77)

Що стосується доводів відповідача, який посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов`язання боржником йдеться також у ч. 1 ст. 611, ч. ч. 2-4 ст. 612 ЦК України, ч. ч. 1, 2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. З ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії припинення дії договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Ураховуючи тлумачення статей 256, 264, 265 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/3405/19 від 29 червня 2021 року не погодилась з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, та відступила від них.

За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених ЦПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами.

Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

З наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.

Отже, норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або непереривання позовної давності у такому випадку, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що останній платіж за умовами договору Відповідач здійснив 30 жовтня 2012 року, після чого грошові зобов`язання за договором ним не виконувались.

Також встановлено, що у лютому 2014 року відбулося автоматичне погашення пені в розмірі 0,25 коп.

Строк дії договору сплинув 08 березня 2013 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу 13.09.2017 р. позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання нечинними окремих пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дій - залишено без розгляду.

Ухвала не оскаржена, набрала законної сили 25 вересня 2017 року.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/3405/19 від 29 червня 2021 року щодо перебігу позовної давності у разі звернення до суду з позовом та залишення його без розгляду (див. пункти 89, 92, 93 цієї постанови), перебіг позовної давності за позовною вимогою позивача розпочався з 08 березня 2013 року, тому відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність спливла 08 березня 2016 року.

Звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису за аналогічними вимогами не є дією, яка перервала строк позовної давності.

Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповіді на відзив представник посилався на те, що строки позовної давності не сплинули, однак, враховуючи наведені вище міркування суду, така позиція є хибною, та необгрунтованою.

У цій справі, строк позовної давності не переривався, оскільки позов залишене без розгляду з підстав неявки позивача, тобто втрати ним інтересу до предмету спору.

Крім того, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

В той же час, позивач взагалі вважає, що строки позовної давності не сплинули, що суперечить встановленим судом фактичним обставинам справи.

Таким чином, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності, підстав для поновлення строків позовної давності не вбачається, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ ПриватБанк, суд виходить із того, що банк пропустив строк позовної давності, початок перебігу якого почався з 08 березня 2013 року, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у серпні 2021 року, питання щодо поновлення строку позовної давності позивачем не порушувалось.

Що стосується розподілу судових витрат.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною (постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі 755/9215/15-ц).

Як вбачається із матеріалів справи спільно із позовною заявою до матеріалів справи долучено Акт надання послуг від 21 жовтня 2021 року, складений адвокатом Сілкіною М.В. про те, що ОСОБА_1 отримав послуги з надання правничої допомоги та загальна вартість послуг складає 2500,00 грн. (а.с. 35).

Згідно квитанції № 000773 від 21.10.2021 року ОСОБА_1 сплатив 2500,00 грн. за правничі послуги (а.с.33).

Від відповідача надійшло клопотання про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, вмотивоване тим, що заявлені витрати на правову допомогу не підтверджені належним чином.

Суд не погоджується з твердженнями сторони відповідача про те, що заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу, не є підтвердженими документально.

Крім того, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню із позивача на користь відповідача ОСОБА_1 , а саме в розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот грн..), що відповідає обсягу наданих адвокатом послуг згідно з представленого акту виконаних робіт.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 263-265, 279, 280, 281, 282, 289, 354 ЦПК України, ст.ст. 258, 509, 525, 526, 546, 551, 625, 627, 629, 1054 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 , витрати на документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2022 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», 01001, м. Київ, вул. Грушевського б. 1Д, (, рахунок № НОМЕР_7 );

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 , зареєстрований: АДРЕСА_2 .

Суддя: О. В. Чайкіна