Дата документу 25.01.2022
Справа № 334/5737/20
Провадження № 2/334/212/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

за участю секретаря - Прийменко А.В.,

представника позивача - Соколової Н.І. ,

представника позивача - Салімонова Р.Є. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою спільного користування та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні частиною будинку та земельною ділянкою спільного користування шляхом: знесення за власний рахунок самочинно збудованого паркану, який перешкоджає вільному проходу та користуванню ОСОБА_3 та членам його родини прибудинковою територією; знесення за власний рахунок об`єктів самочинного будівництва, побудованих на земельній ділянці; надання ОСОБА_3 та членам його родини доступу на горище належної йому частини будинку; надання їм доступу до газової труби, що йде до належної позивачу частини будинку; демонтажу камер відеоспостереження, які направлені на частину будинку, що належить ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову позивач вказав, що він є власником 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 : 1/5 на підставі свідоцтва про право власності від 11 вересня 1997 року № 1557; 1/5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.1999 виданого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1290.

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_4 без погодження з позивачем, самовільно захопив частину прилеглої до будинку земельної ділянки загального користування, яка належить Запорізькій міській раді, а саме: побудував паркан, який перешкоджає вільному проходу та користуванню співвласниками прибудинковою територією; побудував прибудову до своєї квартири, внаслідок чого перекрив доступ на горище, належної позивачу частини будинку, де розташовані комунікації; зруйнував сараї (літера Б та Г), які використовувались співвласниками для господарських потреб та збудував на його місці басейн, кухню та гараж; перекрив доступ до газової труби, що йде до частини будинку належної позивачу; встановив камери спостереження таким чином, що вони фіксують переміщення членів родини позивача.

Ухвалою від 19.10.2020 року позовну заяву позивача ОСОБА_3 залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви.

14.12.23020 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 21.12.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений за правилами загального провадження.

15.03.2021 року та 16.03.2021 року від відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надійшли відзиви на позовну заяву, в яких зазначили, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав не надання доказів позивачем стосовно наявності у нього права користування або власності на земельну ділянку, про усунення перешкод у користуванні якої подано позов, та з підстав не надання позивачем доказів порушення його прав.

24.03.2021 року від представника позивача - адвоката Соколової Н.І. надійшла відповідь на відзив, у якій вона просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі з підстав, викладених в ній.

Від третіх осіб пояснення не надходили.

Ухвалою від 12 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Соколова Н.І. надала пояснення по суті позовних вимог, просила позов задовольнити, оскільки самочинним будівництвом відповідачі перешкоджають вільному проходу та користуванню співвласниками прибудинковою територією, перекрили доступ на горище, де розташовані комунікації, перекрили доступ до газової труби, що йде до частини будинку належної позивачу; встановили камери спостереження таким чином, що вони фіксують переміщення членів родини позивача.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Салімонов Р.Є. просив суд в позові відмовити за безпідставністю, оскільки позивачем не надано суду доказів порушення ОСОБА_4 прав позивача, а також доказів наявності у нього права користування або права власності на земельну ділянку, про усунення перешкод у користуванні якою пред`явлено позов.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Кравченко Я.І. під час розгляду справи зазначала, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачами порушено права позивача, а також позивачем не надано доказів стосовно наявності у нього права користування або власності на земельну ділянку, про усунення перешкод у користуванні якої подано позов. 25.012.2022 року в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила в задоволенні позову відмовити.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали цивільної справи та надані докази, вислухавши учасників процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, № НОМЕР_1 , виданий 11.09.1997, ККП ДАЕК «Запоріжжяобленерго» (дублікат свідоцтва видано 02.12.2011 року) та 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, за заповітом, № 2-1290, виданий 17.12.1999, виданик: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 236505861 від 11.12.2020 року (а.с.51-52).

Відповідачу ОСОБА_5 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування квартири № 2430 , виданий 10.07.2020 року, видавник: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 236508791 від 11.12.2020 року (а.с.45-47).

Порядок користування земельною ділянкою, яка є прибудинковою територією, між співвласниками не визначений.

Власниками 33/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що підтверджується копією технічного паспорту Запорізького БТІ, інвентаризаційна справа № 215/58917 (а.с.64).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

На момент виникнення у позивача права на спадщину, діяв Земельний кодекс України № 561-ХІІ від 18.12.1990 року.

Статтею 22 ЗК України, який діяв на момент прийняття спадщини, передбачалось, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно ст. 23, ч. 4 ст. 30 ЗК України право власності або право користування земельною ділянкою, при переході права власності на жилий будинок і господарські будівлі та споруди, посвідчується Радами народних депутатів.

Належних та допустимих доказів наявності у попереднього власника частини будинку (спадкодавця), права власності або користування земельною ділянкою, позивачем не надано.

Згідно зі ст. 125 ЗК України (яка діє на момент розгляду справи) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені в ст. 126 ЗК України.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до інформації з публічної кадастрової карти, земельна ділянка, на якій розташований будинок, - не сформована; їй не присвоєно кадастровий номер.

Частина будинку по АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, розташована на землі комунальної власності Запорізької міської ради.

В матеріалах справи міститься лист № Б-104 від 18.02.2020 року за підписом начальника управління з питань земельних відносин Сколибог Ю.О., в якому зазначено, що «згідно публічної кадастрової карти України земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 у власність або користування не надавалась та належить до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя».

З листа № 237/0-0.182-254/147-19 від 23.09.2019 року ГУДГК у Запорізькій області Міськрайонного управління у Запорізькому районі та м.Запоріжжі, вбачається, що спірна земельна ділянка віднесена до земель комунальної власності; межа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не сформована, земельна ділянка не зареєстрована.

Доказів належності позивачу права власності або права користування на земельну ділянку, на якій розташована частина будинку, належна йому, суду не надано.

Представник позивача в судовому засіданні підтвердила, що об`єкт нерухомості розташований на землях комунальної власності Запорізької міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Верховний Суд в постанові від 23.10.2018 року № 926/03/18, встановив: «…передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначені способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatismutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, пункти 16 постанови від 04.09.2018 у справах № 915/1279/17, № 915/1284/17, пункт 15 постанови № 915/1283/17)».

З огляду на зазначене, суд вважає помилковим посилання позивача на ст. 120 ЗК України в обґрунтування позовних вимог.

Верховний Суд в постановах від 22.01.2019 року у справі № 912/1856/16; від 24.12.2019 року у справі № 902/377/19 роз`яснив, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши надані суду докази, суд зазначає про відсутність порушеного права позивача в частині користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 не є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого за вищезазначеною адресою.

Квартира АДРЕСА_2 належить відповідачу - ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 10.07.2020 № 2430.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень № 236508791 від 11.12.2020 року, загальна площа квартири 111,3 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., ОСОБА_5 також на праві приватної власності належать: літ. З - вольєр, площею 3,8 кв.м.; літ. М - літня кухня, площею 86,0 кв.м.; погреб літ. М (літ. пг 5), площею 49,4 кв.м.; гараж літ. Н, площею 40,1 кв.м., розташовані за вищезазначеною адресою.

Договір дарування квартири від 10.07.2020 року № 2430, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлією Арсенівною, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Право власності зареєстровано за ОСОБА_5 10.07.2020 року.

Доказів державної реєстрації прав власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , суду не надано.

Суду не надано доказів чинення відповідачами позивачу перешкод в користуванні належною йому частиною будинку; ким саме з відповідачів чинились перешкоди та які саме.

Відсутність у позивача права власності або права користування земельною ділянкою, свідчить про безпідставність заявлених вимог в частині знесення паркану; об`єктів самочинного будівництва, побудованих на вищезазначеній земельній ділянці. Суд зазначає, що позивач не вказав в позовній заяві які саме об`єкти він вважає самочинно збудованими та просить знести.

В матеріалах справи міститься Декларація про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 від 31.08.2015 року та Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 10.12.2015 року.

Верховний Суд в постанові від 12.06.2019 року у справі № 916/1986/18 встановив: «Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення».

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02.10.2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Право власності відповідача ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вирішення питання надання позивачу доступу до газової труби, що йде до належної йому частини будинку, регулюється Законом України «Про ринок природного газу».

Представником позивача не надано належних доказів того, що відповідачем обмежені права позивача.

Проаналізувавши надані суду докази, заслухавши доводи представників сторін, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні земельною ділянкою спільного користування, а також у користуванні горищем, належної позивачу частини будинку, перекрив доступ до газової труби, що йде до частини будинку, належної позивачу, встановив камери спостереження таким чином, що вони фіксують переміщення членів родини позивача, а також того, що указані позивачем дії відповідачів порушують його права.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають через не доведення позивачем таких обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачами.

Керуючись статтями: 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою спільного користування та зобов`язати вчинити певні дії.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 31 січня 2022 року.

Суддя Ісаков Д.О.