ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3886/20
провадження № 2/753/2171/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"02" лютого 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Сердюковій Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про зняття арешту з майна, суд -
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про зняття арешту з майна.
На початку 2019 року позивачам стала відома інформація про те, що 1/3 частина належної їм на праві спільної сумісної власності квартири знаходиться під забороною - арештом.
У відповідності до інформаційної довідки Єдиного Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.03.2019 року № 158937076 встановлено, що вказаний тип обтяження зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.04.2009 року за № 8629883 на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Донецька від 25.03.2009 року, провадження № 2-1043.
17.04.2019 року відповіддю на запит адвоката повідомлено, що в наявності Дзержинського районного суду Донецької області (як суду за зміненою територіальною відсудністю Ленінського районного суду м.Донецька) відсутня справа № 2-1043 про накладення арешту на найно - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Зі змісту відповіді на запит адвоката Першою київською державною нотаріальною контором повідомлено, що арешт на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 накладено на майно гр. ОСОБА_4 по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
Водночас, ОСОБА_4 ніколи не була ані власницею, ні співвласницею належної їм квартири АДРЕСА_1 . Більше того, вони жодного відношення до гр. ОСОБА_4 чи гр. ОСОБА_5 не мали та не мають, вважають, що накладення арешту по правовідносинам між гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 на 1/3 частину належної їм на праві спільної сумісної власності квартири, відбулось з підстав помилковості.
Вважають, що на законних підставах володіють правом власності на вказану квартиру, та не є боржниками у боргових зобов`язаннях на підставі яких накладений арешт на майно, а накладений арешт порушує їх право власності на це майно, оскільки обмежує в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.
В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_7 , діюча на підставі ордерів про надання правової допомоги від 20 лютрого 2020 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстава та просила їх задовольнити: зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних долях, накладений відповідно до ухвали № 2-1043 від 25.03.2009 року Ленінського районного суду м.Донецька Першою київською державною нотаріальною конторою 09.04.2009 року за реєстровим номером 8629883 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті нерухомого майна.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади (суду).
Відповідачем відзив на позов не наданий.
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Третя особа в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади (суду).
Третьою особою відзив на позов не наданий.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням.
Відповідно до постанови № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
На початку 2019 року позивачам стала відома інформація про те, що 1/3 частина належної їм на праві спільної сумісної власності квартири знаходиться під забороною - під арештом (а.с. 9).
У відповідності до інформаційної довідки Єдиного Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.03.2019 року № 158937076 встановлено, що вказаний тип обтяження зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.04.2009 року за № 8629883 на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Донецька від 25.03.2009 року, провадження № 2-1043 (а.с.9).
17.04.2019 року відповіддю на запит адвоката повідомлено, що в наявності Дзержинського районного суду Донецької області (як суду за зміненою територіальною відсудністю Ленінського районного суду м.Донецька) відсутня справа № 2-1043 про накладення арешту на найно - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . (а.с.11-14, 15).
Зі змісту відповіді на запит адвоката Першою київською державною нотаріальною контором повідомлено, що арешт на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 накладено на майно гр. ОСОБА_4 по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 17-19, 20, 21).
Водночас, ОСОБА_4 ніколи не була ані власницею, ні співвласницею належної позивача квартири АДРЕСА_1 . Більше того, позивачі жодного відношення до гр. ОСОБА_4 чи гр. ОСОБА_5 не мали та не мають, накладення арешту по правовідносинам між гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 на 1/3 частину належної їм на праві спільної сумісної власності квартири відбулось з підстав помилковості (судової помилки).
Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст. 56 вказаного Закону).
Проте як вбачається із матеріалів справи, ухвала Ленінського районного суду м.Донецька від 25.03.2009 року, провадження № 2-1043, про арешт на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , накладено як на майно гр. ОСОБА_4 , яка не є власницею цього майна, який став підставою для забезпечення його реального виконання, відношення до особи позивачів не має, оскільки вони не є стороною боргових зобов`язань, що вказує на помилковість прийнятого судом рішення про накладення арешту на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 як власність гр. ОСОБА_4 .
Відповідно накладений ухвалою суду арешт порушує право власності позивачів на це майно, оскільки обмежує в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, а тому підлягає судовому захисту шляхом звільнення такого майна з-під арешту.
Проте, оскільки позивач просить зняти арешт з усієї квартири, натомість такий арешт накладений лише на 1/3 частину, позов підлягає частковому задоволенню, а саме щодо зняття арешту з 1/3 частини такої квартири.
Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави. Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
За таких правових підстав, встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України.
Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі зазначеної норми процесуального закону з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 , як платника судового збору, має бути стягнуто 840 грн. 80 коп.
На підставі вищевикладеного, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням постанови № 5 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про зняття арешту з майна, - задовольнити частково.
Зняти арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних долях, накладений відповідно до ухвали № 2-1043 від 25.03.2009 року Ленінського районного суду м.Донецька Першою київською державною нотаріальною конторою 09.04.2009 року за реєстровим номером 8629883 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті нерухомого майна.
Стягнути з ОСОБА_4 , відомості про ідентифікаційний код платника податків - відсутні, на користь ОСОБА_2 840 (вісімсот сорок) грн. 80 (вівімдесят) коп. - судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: