ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11034/21

Провадження № 22-ц/4820/215/22

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2021 року, суддя Заворотна О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Печерського районного суду м. Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди.

встановив:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до держави Україна, представником якої зазначив Печерський районний суд м. Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що Верховний Суд 20.01.2021 року розглянув справу №686/27885/19 за його касаційною скаргою та ухвалив постанову про відмову у її задоволенні, чим заподіяв йому моральної шкоди в розмірі 0 грн. Рішення касаційного суду не є актом правосуддя, а є набором слів, не пов`язаних між собою за формально-логічним критерієм. Верховний Суд, на думку позивача, безпідставно відступив від висновків суду касаційної інстанції у подібних справах, свавільно та поверхово визнав його доводи необґрунтованими, деформував його правову позицію та в цілому підмінив доводи позивача на своє невірне бачення і став на сторону відповідача, аби в підсумковому результаті виправдати відмову у підтриманні його правової позиції.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.10.2021 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між постановою Верховного Суду та заподіяною шкодою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив вищевказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що публічний спір між ним та державою Україна розглянуто неповноважним та несправедливим судом, адже право представляти відповідача має виключно керівник державного органу, а не особи без належних повноважень. Суд вийшов за межі своїх повноважень, залучивши за власною ініціативою до участі в справі Державну казначейську службу України. Судом не вирішено питання судових витрат та не враховано, що особа, яка заподіяла шкоди, вважається винною, допоки не доведе зворотне.

В судове засідання учасники справи, будучи повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 20.01.2021 року Верховний Суд в складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову в справі №686/27885/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, про стягнення з державного бюджету України через Казначейство на його користь грн. на відшкодування моральної шкоди та 40010 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням, дією та бездіяльністю органів державної влади, якою залишив касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996 року Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу ухваленим рішенням суду касаційної інстанції.

ОСОБА_1 обставини завдання йому шкоди обґрунтував тим, що суд касаційної інстанції невірно застосував норми матеріального права та відступив від правових висновків суду касаційної інстанції у подібних спорах.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені вище обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди діями відповідача в особі Печерського районного суду м. Києва шляхом постановлення Верховним Судом судового рішення, а також наявності причинного зв`язку між завданою, на його думку моральною шкодою, та відповідними діями судового органу. Інших належних та допустимих доказів щодо завдання моральної шкоди позивачем також не надано.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 15.11.2021 року у справі №686/24617/20, від 02.11.2021 року у справі №686/29216/20, від 28.07.2021 року у справі №686/8041/19.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права та незгоди апелянта з ухваленим у справі судовим рішенням. Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, й підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко