Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №385/1703/21

Провадження №2/385/59/22

03.02.2022 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Гришака А.М.,

з участю секретаря судового засідання - Зеленко О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Гайвороні Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

28.12.2021 року до Гайворонського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просить, здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Здійснити поділ житлового будинку з господарськими побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв. м., в т.ч. житловою площею 29,3 кв. м., житлового будинку з господарськими побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 93,22 кв. м., в т.ч. житловою площею 46,97 кв. м., земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, за адресою АДРЕСА_2 , що належать Позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на: Ѕ частку житлового будинку з господарськими побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв.м., в т.ч. житловою площею 29,3 кв.м.; Ѕ частку житлового будинку з господарськими побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 93,22 кв.м., в т.ч. житловою площею 46,97 кв.м.; Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, за адресою АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6810,00 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що 26 листопада 2020 року рішенням Ульянівського районного суду Кіровоградської області (справа № 385/90/20) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Шлюб тривав з вересня 2000 року по листопад 2020 року. Проживаючи однією сім`єю позивач та відповідач мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було набуто майно. На ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок з господарськими побутовими будівлями за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв.м., в т.ч. житловою площею 29,3 кв.м.; житловий будинок з господарськими побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 93,22 кв. м., в т.ч. житловою площею 46,97 кв.м.; земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, за адресою АДРЕСА_2 . Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Враховуючи, що згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між ними не досягнуто, такий спір, відповідно до ст.71 СК України, має бути вирішено судом. Відповідно до приписів ч. 1 статті 70 Сімейного кодексу України, він має право на Ѕ частини майна, нажитого під час шлюбу та придбаного за спільні кошти.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав зазначених у ньому та просив його задовольнити повністю. Додатково вказав, що шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений 23 вересня 2000 року та безперервно тривав до 26.11.2020 року.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надала. В судовому засіданні, ОСОБА_2 вказала, що позов визнає частково. Зазначила, що шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_1 був укладений 23 вересня 2000 року та безперервно тривав до 29.12.2020 року. Крім того, наголосила, що в будинку за адресою АДРЕСА_2 , мешкає вона з неповнолітніми дітьми, а тому поділ даного будинку, між позивачем та відповідачем, необхідно здійснити після досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 05.01.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 26.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст.81, ч. 1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

23 вересня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований Гайворонським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградської області, актовий запис №86, що підтвердили в судовому засіданні позивач та відповідач та підтверджується копією рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26.11.2020 року справа №385/90/20 (а. с. 10-11).

Відповідно до копії рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26.11.2020 року справа №385/90/20 - розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що був зареєстрований 23 вересня 2000 року Гайворонським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградської області, актовий запис №86 (а.с. 10-11).

Згідно копії Договору купівлі продажу житлового будинку від 06.12.2015 року укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 набула у власність (купила) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта нерухомого майна: житловий будинок «А» загальна площа 58,5 кв.м., житлова площа 29,3 кв.м. Підстави виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 1649, виданий 06.12.2015, видавник: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області (а.с.14).

Відповідно до копії Договору купівлі продажу житлового будинку від 18.09.2007 року ОСОБА_2 набула у власність (купила) житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_2 , що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці яка знаходиться у віддані Гайворонської міської ради Кіровоградської області (а.с.15-16).

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру правочинів, № витягу 4627165, ОСОБА_2 набула у власність будинок, адреса: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, дата нотаріального посвідчення: 18.09.2007 року (а.с.24-25).

Відповідно до копії рішення Гайворонської міської ради № 3358 від 31.03.2010 року «Про передачу земельних ділянок у власність гр. ОСОБА_2 » - передано у власність земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , із земель житлової та громадської забудови і сільськогосподарського призначення Гайворонської міської ради, Гайворонського району Кіровоградської області гр. ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та ведення садівництва загальною площею - 0,1141 га., з яких для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,1000 га., у тому числі: по угіддях: 05. рілля - 0,0122 га., 35. під житловою забудовою одно- та двоповерховою - 0,0878 га., для ведення садівництва - 0,0141 га., у тому числі по угіддях: 08. садів - 0.0141 га. (а.с. 26).

Згідно копії Державного акта на право власності на земельну ділянку, Серії ЯК №337901, ОСОБА_2 на підставі рішення сесії від 31 березня 2010 року №3358 Гайворонської міської ради Кіровоградської області, є власником земельної ділянки площею 0,1000 га. Земельна ділянка розташована: АДРЕСА_2 . Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 27-28).

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті63, частиною першою статті 65 СК України.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до ч. 3 та 4ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ч.1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.

В судовому засіданні встановлено, що 23 вересня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований Гайворонським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградської області, актовий запис №86.

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11, подружжя під час шлюбу придбало на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до копії Витягу з Державного реєстру правочинів, № витягу 4627165, подружжя під час шлюбу придбало на підставі договору купівлі-продажу у власність будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , які зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Сторони в судовому засіданні не заперечили факту придбання вказаних житлових будинків під час шлюбу, як і не заперечили їх правового статусу спільна сумісна власність подружжя.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26.11.2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок з господарськими побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 93,22 кв. м., в т.ч. житловою площею 46,97 кв. м. та житловий будинку з господарськими побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв.м., в т.ч. житловою площею 29,3 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з наведеного, зважаючи на зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_1 , права власності на Ѕ житлового будинку з господарсько- побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв.м., в т.ч. житловою площею 29,3 кв.м. та на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 93,22 кв.м., в т.ч. житловою площею 46,97 кв.м.

Житловий будинок, що розташований на за адресою АДРЕСА_2 розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га., що була передана та належить ОСОБА_2 на підставі рішення Гайворонської міської ради від 31.03.2010 року № 3358 та Державного акту Серії АК №337901.

Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15.

На підставі вказаних норм закону, за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, за адресою АДРЕСА_2 .

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що поділ житлового будинку де проживають неповнолітні діти необхідно здійснити після досягнення ними повноліття є неспроможними, адже поділ спільного майна подружжя не впливає на права неповнолітніх дітей, які там проживають.

Позовних вимог про виділення в натурі часток, про припинення права відповідача ОСОБА_2 на частку у спільному майні та інші позивачем ОСОБА_1 не заявлялось, тому у разі необхідності сторони не позбавлені можливості захистити свої законні права та інтереси, поставивши перед судом вище вказані питання, а також не позбавлені права звернутися до суду із відповідним позовом з для вирішення спору в разі його виникнення.

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 263 - 265, 268, 273, ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв. м., в т.ч. житловою площею 29,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 93,22 кв.м., в т.ч. житловою площею 46,97 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6810,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлено відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Дата складення повного судового рішення: 03.02.2022 року.

Суддя: А. М. Гришак

Дата документу 03.02.2022