ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 636/1492/21

провадження № 22-ц/818/1990/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 жовтня 2021року, постановлене під головуванням судді Оболєнської С.А., в залі суду в місті Чугуїв, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 вересня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 475.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду по справі №636/1492/21 та направити справу на новий розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, які не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені належними доказами. При вирішенні даного спору суд повинен виходити не тільки із заявлених позовних вимог, але і враховувати в сукупності всі правовідносини, які склалися між сторонами, майнові та немайнові права та обов`язки кожної із сторін. Натомість під час вирішення справи судом не було з`ясовано чи існує між сторонами спір щодо виховання доньки, визначення її місця проживання та їх спільного майна. Крім того відповідач вважає, що судом невірно визначено підсудність даної справи, яка мала бути розглянута Дзержинським районним судом м Харкова, оскільки фактично вона мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подружні відносини між сторонами припинились, подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 12 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 475, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що спільне життя між сторонами не склалося, фактично вони з відповідачкою мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Шлюб існує формально, спілкуються виключно з питань стосовно дитини, яка мешкає разом з ним. Відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не ночує вдома, ніде не працює, належним чином не дбає та не займається їх донькою у зв`язку з чим подальше спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим. Вважає, що шлюб розпався остаточно, його збереження суперечить інтересам сторін та несе шкоду їх дитині. Примирення між ними неможливе, оскільки в кожного з них вже склалося своє особисте життя,тому просив суд, розірвати шлюб укладений з відповідачем.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Матеріали справи свідчать про те, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач зазначив, що шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть, шлюб існує формально, спілкуються виключно з питань стосовно дитини, яка мешкає разом з батьком. Шлюб розпався остаточно, його збереження суперечить інтересам сторін та несе шкоду їх дитині. Примирення між ними неможливе, оскільки в кожного з них вже склалося своє особисте життя.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Жодного доказу на підтвердження наявності між сторонами подружніх відносин відповідачкою суду не надано.

Висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана справа підлягає розгляду Дзержинським районним судом м Харкова, оскільки фактично відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Звертаючись з позовною заявою позивач вказав як зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції на виконання вимоги ч. 6 ст. 187 ЦПК України звернувся із запитом щодо перевірки зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2 (а.с. 18).

З наданої відповіді Чугуївською міською радою Харківської області від 12 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 25 січня 2018 року. (а.с.20).

Отже отримана судом інформація дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, тому суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права вирішив питання про відкриття провадження у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини, не надав оцінку поведінці позивача суперечать фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив фактичні обставини справи, після подання відповідачкою заяви із проханням про надання строку на примирення відклав судове засідання більш, ніж на три місяці, проте примирення не відбулося. Наявність між сторонами неузгоджених питань щодо поділу майна та визначення місця проживання дитини не є підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 жовтня 2021року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 03.02.2022 року