Ухвала

Іменем України

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 754/16188/19

провадження № 61-19933ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» в особі державного реєстратора Коцюби Алли Євгеніївни про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»), Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» (далі - КП «Реєстраційне бюро») в особі державного реєстратора Коцюби А. Є. про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2008 року між

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення), відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 125 000 доларів США, з терміном повернення не пізніше

15 серпня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира

АДРЕСА_1 , загальною площею

72,50 кв. м, житловою площею 42,10 кв. м, яка належить ОСОБА_1

на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 травня 2008 року, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Ковальчук М. В.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами

від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договору про відступлення прав вимоги від 31 травня 2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», до останнього перейшло право вимоги до позивача за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 15 серпня 2008 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 жовтня 2019 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Коцюби А. Є.

про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2019 року

(з відкриттям розділу) індексний номер: 49216998 (час винесення

о 16:58:59 год.), здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1

за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про що вчинено запис про право власності за останнім № 33720835. Підставою виникнення права власності зазначено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 5674, виданий 31 травня 2019 року.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 17 жовтня 2019 року, індексний номер: 49216998 (час винесення

о 16:58:59 год.), яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ,

за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»;

- скасувати запис № 33720835 про державну реєстрацію права власності

на квартиру АДРЕСА_1 ,

за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», внесений до реєстру

11 жовтня 2019 року;

- припинити право власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 17 жовтня 2019 року(з відкриттям розділу) індексний номер: 49216998 (час винесення о 16:58:59 год.), яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ,

за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс».

Скасовано запис № 33720835 про державну реєстрацію права власності

на квартиру АДРЕСА_1 ,

за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс».

Припинено право власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс»

на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що спірна квартира передана в іпотеку в забезпечення виконання основного зобов`язання, встановленого договором від 15 серпня 2008 року про отримання споживчого кредиту в іноземній валюті, тому на зазначене житлове приміщення не може бути примусово звернуто стягнення іпотекодержателем під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За наведених обставин державний реєстратор зобов`язаний був відмовити ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»

у державній реєстрації права власності на спірну квартиру.

Разом з тим, перереєстрація права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного застереження в силу статті 33 Закону України «Про іпотеку» є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що у цьому випадку здійснюється без врахування волевиявлення іпотекодавця, тобто є примусовим стягненням. Тому, підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Разом з тим, введення тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на таке відчуження унеможливлює перехід права власності.

У касаційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), а також пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення), відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 125 000 доларів США, з терміном повернення не пізніше 15 серпня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира

АДРЕСА_1 , загальною площею

72,50 кв. м, житловою площею 42,10 кв. м, яка належить ОСОБА_1

на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 травня 2008 року, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Ковальчук М. В.

Відповідно до підпункту 4.2.3. пункту 4.2. договору іпотеки від 15 серпня 2018 року звернення стягнення здійснюється шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Згідно з підпунктом 5.2.1. пункту 5.2. договору іпотеки від 15 серпня

2018 року передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 5.3. договору іпотеки від 15 серпня 2018 року позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами

від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договору про відступлення прав вимоги від 31 травня 2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», до останнього перейшло право вимоги до позивача за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 15 серпня 2008 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 жовтня 2019 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Коцюби А. Є.

про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2019 року

(з відкриттям розділу) індексний номер: 49216998 (час винесення

о 16:58:59 год.), здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1

за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про що вчинено запис про право власності за останнім № 33720835.

Підставою виникнення права власності вказано: вимога, серія та номер: 2069199, виданий 03 липня 2019 року, видавник: ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер 409, виданий 05 липня 2019 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; договір про відступлення прав вимоги №1463/К, виданий 31 травня 2019 року, видавник ПАТ «Дельта Банк»/ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 5674, виданий 31 травня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського МНО Розсоха С. С.; договір іпотеки № 92191, серія та номер 2761, виданий

15 серпня 2008 року, видавник: приватний нотаріус Київського МНО

Чорній С. Б.

Згідно з довідкою Ф-3 від 30 березня 2012 року та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 27 липня 2020 року, позивач з 08 серпня

1985 року по теперішній час зареєстрований і проживає в квартирі

АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог вказував, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним житлом не тільки для нього та членів його сім`ї, а й для його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована у вказаній квартирі з 29 березня 2012 року. Позивач з 08 серпня 1985 року по теперішній час зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку»

(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Відповідно до пункту 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, у Законі України «Про іпотеку» безпосередньо зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі способи та порядок звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Проте, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутні підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження

№ 11-474апп19) щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи, що на квартиру АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово звернуто стягнення на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі й шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 15 серпня 2008 року, укладеного в іноземній валюті, Верховний Суд визнає підставним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 444/2445/19 (провадження № 61-15858св21), в ухвалах Верховного Суду 04 лютого 2021 року у справі № 336/5622/18 (провадження № 61-738ск21) та від 15 квітня 2021 року у справі № 755/18477/19 (провадження № 61-3172ск21).

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі

№ 922/404/19, від 01 жовтня 2020 року у справі № 761/24810/14-ц (провадження № 61-3647св19); постановах Верховного Суду України

від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1309цс15, від 14 вересня 2016 року

у справі № 6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року у справі

№ 6-1243цс16; ухвалі Вищого адміністративного суду України

від 25 листопада 2015 року у справі № 826/4858/15 (К/800/37845/15, К/800/38737/15), постанові Вищого адміністративного суду України

від 17 лютого 2016 року у справі № 826/171/15 (К/800/40637/15, К/800/36685/15).

У постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 предметом позову є розірвання договору відступлення права вимоги, тлумачення змісту договору дарування та визнання права власності.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі

№ 761/24810/14-ц (провадження № 61-3647св19) предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі

№ 6-1309цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки.

В ухвалі від 25 листопада 2015 року у справі № 826/4858/15 (К/800/37845/15, К/800/38737/15) Вищий адміністративний суд України погодився з висновками суду першої інстанції, який відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Молдованової Г. М., державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції в місті Києві Сипчу К. М., Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції в місті Києві, треті особи: ТОВ «Кей-Колект», ТОВ «Сол-Істейт», про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, щодо правомірності рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно як такого, що вчинено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, за наявності факту подання ТОВ «Кей-Колект» необхідного пакету документів, що підтверджує перехід права на нерухоме майно.

В постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 826/171/15 (К/800/40637/15, К/800/36685/15) Вищий адміністративний суд України вказав

на необґрунтованість позицій судів першої та апеляційної інстанцій

щодо протиправності рішень державних реєстраторів Хафусової В. В.

та Дуднік О. С. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_2 , загальною площею 154,8 кв. м,

за ТОВ «Кей-Колект», оскільки їх прийнято з наданням заявником всіх документів, передбачених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №868, необхідних для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені в постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 01 жовтня 2020 року у справі № 761/24810/14-ц (провадження № 61-3647св19); постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1309цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року

у справі № 6-1243цс16; ухвалі Вищого адміністративного суду України

від 25 листопада 2015 року у справі № 826/4858/15 (К/800/37845/15, К/800/38737/15), постанові Вищого адміністративного суду України

від 17 лютого 2016 року у справі № 826/171/15 (К/800/40637/15, К/800/36685/15), оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, не є суперечливими, а їхні фактичні обставини, предмет позовних вимог та правове регулювання відрізняються.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону

не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Під час вирішення процесуального питання відкриття касаційного провадження Верховний Суд у складі цієї колегії суддів констатує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який мав на меті забезпечити розвиток права та формування єдиної правозастосовчої практики з вирішення справи, яка містить виключну правову проблему щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» за наявності іпотечного застереження, визначеного сторонами договору іпотеки.

Наведені у касаційній скарзі доводи, у тому числі щодо прийняття судами попередніх інстанцій судових рішень на підставі недопустимих доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до процесуальних норм жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, тому з огляду на зміст оскаржених судових рішень подані позивачем докази було оцінено судами попередніх інстанцій за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК, у сукупності з іншими доказами, поданими сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення дії рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року

та постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року

до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» в особі державного реєстратора Коцюби Алли Євгеніївни про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності на майно, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк