Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/2687/21
Провадження № 2/644/1406/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:
Головуючого судді Бугери О.В.,
За участю секретаря судового засідання Демченко І.А.,
Позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,
Представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом адвоката Аніщенко К.М.,
Представника відповідача за первісним позовом, представника позивача за зустрічним позовом ХМР Голубенка О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, за зустрічною позовною заявою Харківської міської ради до ОСОБА_1 про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення, 3-я особа у справі КП "Жилкомсервіс", -

УСТАНОВИВ:
Позивачем, 29.03.2021 року, подано до суду позовну заяву, в якій він просив визнати за ним право користування житловим приміщенням квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову позивач зазначив, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням, в силу ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.9, 65 ЖК України є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як члена сім`ї, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування, тривалість проживання. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до норм ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у прав користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.2 ст.2 Закону України «Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Посилався на рішення ЄСПЛ у справі «Пауел та Майнер проти Великобританії», «Gillow v. the U.K» від 24.11.1986, «Larkos v.Cyprus» від 18.02.1999, відповідно до яких повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла та покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних адекватних заходів для захисту прав особи на житло.

Зазначав, що на підставі ордеру за №Т 2076 від 20.04.1990 року ОСОБА_2 було визнано наймачем трикімнатної квартири за АДРЕСА_2 . Він є її сином. Дошлюбне прізвище ОСОБА_3 . Прізвище було змінено на Мисник у зв`язку із укладанням шлюбу 06.06.1981 року, який був 14.01.1987 року розірваний, потім мати в 1988 році вдруге вступила в шлюб та прізвище змінено на ОСОБА_4 . Починаючи з 13.09.2000 року він був зареєстрований в квартирі, але, у подальшому, саме з метою отримання матір`ю субсидії, він був вимушений знятись з реєстрації. При цьому, місце свого проживання він не змінював, після зняття з реєстрації продовжував проживати в квартирі з матір`ю. Ці обставини можуть підтвердити, як свідки, так і письмові документи, а саме квитанції про оплату комунальних послуг з моменту зняття з реєстрації по день подачі позову, копія судового наказу про стягнення заборгованості в солідарному порядку, інформація з мед закладу про оформлення декларації з лікарем. Іншого нерухомого майна він не має, за іншою адресою він не зареєстрований, інші зареєстровані особи в квартирі відсутні.

З урахуванням наведених в позові обставин, відповідно до положень ч.1 ст.71 ЖК УРСР, вважав, що не втратив право користування житловим приміщенням, оскільки постійно проживає у вказаному житлі, а рішення суду про визнання права користування особи на житлове приміщення відповідно до Правил реєстрації місця проживання є підставою для реєстрації особи у спірному житлі. Оскільки він з фактично проживає в квартирі, після зняття з реєстрації місце свого проживання не змінював, за іншою адресою не зареєстрований, зняття з реєстрації було зумовлено виключно питанням оформлення субсидії, просив визнати за ним відповідне право.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечували, просив в задоволенні позову відмовити. Також, подано зустрічний позов, який прийнятий судом до спільного розгляду. За зустрічним позовом представник позивача Харківської міської ради просив виселити ОСОБА_1 з самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування як відзиву, так і зустрічного позову представником зазначено, що Харківська міська рада, є представницьким органом територіальної громади, що здійснює від імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України і законами України, а також приймає від її імені рішення. За інформацією КП «Жилкомсервіс» житловий будинок АДРЕСА_3 , знаходиться на балансі підприємства та належить територіальній громаді. Квартира АДРЕСА_4 складається з 3-х кімнат, жилою площею 41,10 кв.м., розташована на 3 поверсі 5-поверхового будинку. З метою реалізації громадянами гарантованого Конституцією України права на житло, комплексного регулювання відносин по забезпеченню громадян, які проживають в місті Харкові, житловими приміщеннями, у тому числі тих, які потребують соціального захисту, здійснення громадського контролю та гласності при встановлені черговості на отримання житлової площі, її розподілу, належного обліку звільненого житла та укріплення законності в галузі житлових відносин рішенням Харківської міської ради від 24.06.2009 року №174/09 затверджено «Тимчасове положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові». Враховуючи відповідне положення саме Харківська міська рада має всі підстави для подання даного позову. Вважали, що ОСОБА_1 незаконно, самоправно, без будь-яких документів, що надають право на вселення у жиле приміщення, вселився у квартиру АДРЕСА_2 . Ордер ОСОБА_1 на спірну квартиру не видавався. Враховуючи положення ст.387 ЦК України, ч.3 ст.116 ЖК УРСР, територіальна громада м.Харкова в особі Харківської міської ради, що є законним власником житлового будинку та власником неприватизованих житлових приміщень в цьому домі, просила виселити ОСОБА_1 з незаконно зайнятого ним приміщення, оскільки він був знятий з реєстрації за вказаною адресою 22.01.2018 року, добровільно, доказів згоди ОСОБА_2 за життя на вселення не надавалось. Також, відсутні докази того, що в період з 22.01.2018 року по 10.12.2020 року позивач проживав в спірній квартирі, вів спільне господарство із ОСОБА_2 , тобто, не надано доказів щодо приналежності його до членів сім`ї наймача.

Представником позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, подано до суду відповідь на відзив, відзив на зустрічний позов, із змісту яких вбачається, що сторона відповідача по зустрічному позову просить відмовити в задоволенні позову та просить задовольнити їх позовні вимоги за первісним позовом. В обґрунтування доводів стороною зазначено, що ними не заперечується факт добровільного зняття з реєстрації позивача ОСОБА_1 в 2018 року, але позивач стверджує, що зняття з реєстрації відбулось саме з метою отримання матір`ю субсидії по комунальним послугам. Також, після зняття з реєстрації позивач продовжував проживати в квартирі, будь-яких змін в їх з матір`ю житті не відбувалось, ці обставини підтвердять свідки, а також підтверджується письмовими документами. Наполягали на тому, що відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло. Право користування жилим приміщенням може ґрунтуватись як на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі), так і на законі (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК УРСР, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»). Окрім того, наполягала на тому, що позивач є членом сім`ї померлої ОСОБА_5 , який вселився в квартиру на законних підставах, враховуючи тривалість проживання позивача в квартирі, сумлінне користування позивачем приміщенням, продовження проживання в квартирі після смерті матері, дає всі підстави для визнання позивача наймачем даного житлового приміщення. Посилалась на чисельні рішення ЄСПЛ з означеного питання, висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №569/4373/16-ц, №447/455/17, те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, втручання держави не є порушенням лише у випадку, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, маж відповідати нагальній суспільній необхідності та встановивши, що позивач вселився до спірної квартири, як член сім`ї наймача, квартира є єдиним його житлом, а тому, відсутні підстави вважати, що він вселився в квартиру самоправно. Тривалий час проживання позивача у спірній квартирі є достатньою підставою для того, щоб вважати житло належним йому в розумінні ст.8 Конвенції.

В судовому засіданні представник позивача доводи позову підтримала, просила позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

Позивач, особисто, в судовому засіданні 23.12.2021 року, позовні вимоги первісного позову підтримав, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову та пояснив суду, що ОСОБА_2 його мати, вона отримала квартиру по ордеру, він проживав в квартирі з мамою, братом, з дитинства, ходив в дитячий садок, школу, фактично з квартири не виселявся. Оскільки коштів не вистачало, мати попросила його виписатись з квартири, з метою оформити субсидію, він вимушений був погодитись. Але після зняття з реєстрації він нікуди не переїжджав, продовжував проживати в квартирі. Вони проживали із матір`ю, як одна сім`я, вели спільне господарство, нічого не ділили. Це бачили і сусіди. Іншого житла він не має, це його єдине місце проживання. Після смерті матері він продовжує проживати в квартирі, підтримує її в належному стані, сплачує комунальні послуги, проводив повірку лічильника, уклав договір із газовою службою.

В судовому засіданні представник відповідача доводи відзиву підтримав, просив в задоволенні первісного позову відмовити та просив задовольнити поданий ними зустрічний позов.

Представник 3-ї особи по зустрічному позову в судове засідання не з`явився, будь-яких пояснень на адресу суду не надавав, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житловий будинок АДРЕСА_3 , знаходиться на балансі підприємства КП «Жилкомсервіс», належить територіальній громаді, квартира АДРЕСА_4 складається з 3-х кімнат, жилою площею 41,10 кв.м., розташована на 3 поверсі 5-поверхового будинку.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до копії паспорту зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 13.09.2000 року (тобто після досягнення 16 річного віку). На військовому обліку не перебуває, відповідно до даних Індустріального районного ТЦК та СП м.Харків був виключений з військового обліку з 29.12.2016 року.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до копії паспорту зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 13.06.1990 року.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За даними Індустріально-Немишлянського відділу державної реєстрації актів цивільного сатану у місті Харкові від 09.09.2021 року, вбачається, що 06.06.1981 року ОСОБА_6 вступила у шлюб та змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ». 14.01.1987 року ОСОБА_9 розірвала шлюб із ОСОБА_10 , та після розірвання шлюбу відновила прізвище « ОСОБА_7 ». 02.12.1988 року ОСОБА_6 вступила у шлюб з ОСОБА_11 , після укладання шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».

За довідкою КП «Жилкомсервіс» з місця проживання, про склад сім`ї та прописку, від 24.04.2018 року за №1327, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 постійно проживає та зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартира не приватизована (ордер (Рішення РІК) №Т 2076 від 20.04.1990 року. Зареєстрована ОСОБА_2 в даному приміщенні з 13.06.1990 року, як наймач, на її ім`я відкрито особовий рахунок.

Відповідно до копії судового наказу від 05.11.2013 року Орджонікідзевського районного суду м.Харкова було стягнуто суму заборгованості за послуги опалення та гарячу воду, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно за період з 01.03.2010 року по 30.09.2013 року. Із змісту судового наказу вбачається, що місцем реєстрації обох боржників є АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії квитанції про нарахування за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що в жовтні 2017 року, січні 2018 року, нарахування проводились на двох зареєстрованих осіб, в серпні 2019, вересні 2020 року, нарахування проводились на 1 зареєстровану особу, та, дійсно, має місце нарахування субсидії.

За інформацією наданою УПСЗН адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 19.04.2021 року, 10.06.2015 року ОСОБА_2 , яка була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , звернулась до Управління з заявою про призначення субсидії.

За інформацією Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 22.02.2021 року, станом на 18.02.2021 року інформація щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 відсутня. За даними Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова ОСОБА_1 був зареєстрований з 13.09.2000 року по 22.01.2018 року за адресою АДРЕСА_1 .

За даними КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР відповідно до наявних в архіві матеріалів інвентаризаційних справ, інформація про актуальний стан державної реєстрації прав власності відсутня, але за наявними матеріалами станом на 31.12.2012 року, записи про право власності на об`єкти нерухомого майна у м.Харкові на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відсутні.

За даними Департаменту охорони здоров`я від 02.02.2021 року, ОСОБА_1 , 02.02.2021 року звернувся до КНП «Міська поліклініка №18» ХМР, у зв`язку із укладанням декларації про вибір лікаря, але у зв`язку із відсутністю необхідних документів, ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до поліклініки з паспортом та довідкою про присвоєння ідентифікаційного коду для укладання декларації 03.02.2021 року.

Відповідно до копії акту про пломбування побутового лічильника газу, договору про зберігання вузла обліку природного газу від 15.03.2021 року, проводились роботи щодо повірки газового лічильника в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , з боку споживача виступав ОСОБА_1 .. Також, суду надано копії товарних чеків щодо придбання в березні 2021 року будматеріалів, дані документи хоча і не містять підпису позивача, його прізвища, адреса зазначена лише будинок, 76, але мають дані про номер телефону замовника, що повністю співпадає із номером телефону позивача зазначеному у акті про повірку газового лічильника.

В судовому засіданні було допитано свідків за клопотанням сторони позивача за первісним позовом.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона проживає в будинку АДРЕСА_3 , з 1976 року, ОСОБА_2 знала добре, вона в`їхала до будинку пізніше, проживала в квартирі поверхом вище, як раз над її квартирою, із синами, їй відомо, що старший син виїхав, а ОСОБА_13 та молодший син ОСОБА_14 проживали там постійно. Коли вони заїхали молодший ОСОБА_14 ще ходив у садочок. Стосунки з ОСОБА_13 були сусідські, спілкувались, з ОСОБА_13 колись працювали спільно. ОСОБА_15 не скаржилась на сина, не було випадків коли вона його виганяла. Денис проживає в квартирі постійно, бачить його у будинку, знає що він мешкає із родиною в квартирі, але дружину ОСОБА_14 не дуже добре знає. Стверджувала, що ОСОБА_16 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона проживає в будинку АДРЕСА_3 , з 1968 року, її квартира знаходиться на першому поверсі та її вікна виходять на вхід з будинку, тому, все бачить. Бачить постійно під вікнами автомобіль ОСОБА_14 , яким він користується, спілкуються по сусідські, стверджувала, що мати ОСОБА_18 та він сам, мешкають в будинку постійно з моменту їх заселення та нікуди не виїжджали. З ОСОБА_13 за життя по сусідські спілкувались. Також, пояснювала, що в квартирі у ОСОБА_14 не була, але зі слів знає, вони робили ремонт, ОСОБА_14 має дружину та дитину, але їх особисто не знає.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вона знала за життя Ірину з 1996 року. Стосунки були сусідські, їх квартири в будинку АДРЕСА_3 , знаходяться на одній сходовій клітині. До ОСОБА_13 за життя приходила в квартиру на її прохання поміряти їй тиск, спілкувались. Стверджує, що ОСОБА_13 жила із сином ОСОБА_14 , бачить його постійно, і до 2018 року і після. Після смерті матері ОСОБА_14 продовжує проживати в квартирі, бачить його дуже часто. Старшого сина ОСОБА_13 бачила, але не спілкувалась.

У наданому стороною позивача акті про проживання від 17.09.2021 року, за підписами допитаних в судовому засіданні свідками, зазначено, що ними підтверджується факт проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , з 2000 року по теперішній час.

Відповідно до вимог ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Тобто, досліджені в сукупності письмові документи не свідчать про те, що позивач самоправно вселився до жилого приміщення. Позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_2 .. Ордер на квартиру був виданий ОСОБА_5 в 1990 році, до 2018 року в квартирі був зареєстрований позивач, а з січня 2018 року знятий з реєстрації. Позивач проживав постійно в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , як до, так і після смерті матері, продовжує там проживати та здійснювати заходи по утриманню квартири. Повністю підтверджуються доводи позивача про те, що зняття його з реєстрації мало місце саме з підстав потреби в оформленні субсидії, але сам факт відсутності реєстрації за вказаною адресою не тягне за собою самоправність заняття приміщення та втрату права користування. Будь-яких доказів щодо наявності іншого зареєстрованого місця проживання позивача, наявності у нього у праві власності об`єктів нерухомості, матеріали справи не містять. Факт постійного, безперервного проживання в квартирі позивача із матір`ю ОСОБА_2 , фактично з 1990 року, з моменту отримання ордеру на квартиру, та по момент розгляду справи в суді, також підтвердили в судовому засіданні допитані свідки, сусіди по будинку. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, з урахуванням зазначеного, зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 387 ЦК України, ст.ст.9, 15, 30, 65, 71, 109, 116, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 76, 81, 90, 95, 141, 264-268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, задовольнити.
Позовну заяву Харківської міської ради до ОСОБА_1 про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення, - залишити без задоволення.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення вигшотовлений 03.02.2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Враховуючи, що 25.01.2022 року проголошено вступну та резолютивну частині рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_5 .

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом адвокат Аніщенко Катерина Михайлівна, діє на підставі ордеру, адреса для листування АДРЕСА_6 .
Представник відповідача за первісним позовом, представник позивача за зустрічним позовом Харківської міської ради, , ОСОБА_20 , діє на підставі довіреності, витягу з реєстру, адреса для листування майдан Конституції, будинок 7, в м.Харкові, 61003.
3-я особа КП «Жилкомсервіс», , вулиця Конторська, будинок 35, в м.Харків, 61052.

Головуючий: суддя О.В.Бугера