Головуючий у І інстанції Лужецька О.Р.
Провадження №22-ц/824/1162/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року про відмову у забезпеченні позову за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

ВСТАНОВИВ:

12.10.2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій заявник просив забезпечити позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №2927, вчиненого 09.03.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за період з 20.04.2012 року по 05.03.2021 року згідно кредитного договору від 20.07.2007 року у розмірі 458 023 грн. 77 коп.

Обгрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 посилався на те, що має намір звернутись до суду з позовом про визнання виконавчого напису від 09.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2927, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. таким, що не підлягає виконанню, з підстав його незаконності та порушенні при його винесенні приватним нотаріусом вимог закону.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та заяву задовольнити, забезпечивши позов у визначений ним спосіб.

Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права: ст.ст. 149, 150, 152, 263 ЦПК України, а також без врахування висновків Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, що є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення рішення про задоволення вимог на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. Вказував, що він звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, керуючись ст. ст. 149-152 ЦПК України до подання позову, мотивуючи це тим, що розпочалося примусове стягнення за виконавчим написом нотаріуса, який заявник має намір оскаржити в судовому порядку, у зв`язку із чим, приватним виконавцем винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату та пенсію боржника по інвалідності, вчинено інші виконавчі дії, що свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі його винесення на користь позивача та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, так як позивачу знадобиться додати значних зусиль для повернення стягнутих з нього у примусовому порядку грошових коштів.

Апелянт зазначив, що відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. Унормування ст. 149 ЦПК України носить визначальний характер, зазначена норма права є імперативною та надає право учаснику справи звернутися до суду із заявою про забезпечення позову у передбачений ст. 150 ЦПК України спосіб на будь-якій стадії розгляду справи, в тому числі й до пред`явлення позовної заяви. Вичерпний перелік виключень, за яких не допускається забезпечення позову, прямо передбачений ч. 4-12 ст. 150 ЦПК України, серед яких немає виключень відповідних обставинам справи.

Позивач обрав вид забезпечення позову, передбачений п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується у судовому порядку, та скористався своїм правом на подання заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову, що прямо передбачене ст. 149 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Таким чином законодавець передбачив обов`язок пред`явлення позовної заяви до суду в 10-ти денний строк з моменту постановлення судом ухвали про забезпечення позову у разі подання заяви про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви.

Позивач пред`явив позовну заяву до суду поштовим відправленням 22.10.2021 року, яка зареєстрована у канцелярії Дарницького районного суду м. Києва 26.10.2021 року (справа №753/21705/21, провадження №2/753/9610/21), що свідчить про дотримання ним вимог ч. 4 ст. 152 ЦПК України з врахуванням положень ч. 6 ст. 124 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковський О.В. проти задоволення скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Згідно з пунктом 6 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Із змісту ст.150 ЦПК України вбачається, що позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа (виконавчого напису), якщо даний виконавчий документ (виконавчий напис) оскаржується у судовому порядку, тому правильним є висновок суду про те, що такий вид забезпечення позову може бути застосований лише після відкриття провадження у справі за відповідним позовом та не підлягає застосуванню до пред`явлення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги заявника цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: