ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1280/22 Справа № 201/5877/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Бондаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом знаття з реєстраційного обліку і стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2002 року вона з відповідачкою (сестрою) проживали і були зареєстровані разом з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 . У 2004 році позивач переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 та проживала там з дітьми, але з 2017 року позивач проживає за місцем своєї реєстрації. У 2016 році відповідачка виїхала з вказаного будинку. У вересні 2017 року бабуся ОСОБА_4 оформила договір дарування на цей будинок на неї - позивачку. Дід ОСОБА_5 на той час вже помер. Власником вказаного будинку є позивач, але відповідачка без її згоди в 2018 році зареєструвала в цьому будинку свого малолітнього сина ОСОБА_3 . Відповідачка з сином з 2016 року у вказаному будинку не мешкають, втратили право користування цим будинком, але своєю реєстрацією перешкоджають їй вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю. На цей час відповідачі фактично чинять позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку і стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 28 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бляхарська Ю.О. просить рішення суду від 28 липня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності , члени сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами.

З 2002 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали та з 08 квітня 2005 року зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , разом з бабою ОСОБА_4 і дідом ОСОБА_5 (т.1 а.с.16).

У 2010 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб.

З дозволу бабусі ОСОБА_4 до вищевказаного будинку вселився чоловік відповідачки - ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_3 (т.1 а.с.71).

Судом встановлено, у 2016 році відповідач ОСОБА_2 виїхала з вказаного будинку, залишивши частину своїх особистих речей.

Відповідач зазначала, що її виїзд із будинку був обумовлений тим, що бабуся ОСОБА_4 почала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалась, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів, та аби не перевтомлювати бабусю та з метою належного лікування дитини, відповідачка з чоловіком та дитиною тимчасово вимушено виїхали з будинку, щоб дати змогу бабусі більше відпочивати. Однак, кожного дня відповідач навідувалася до бабусі, допомагала по господарству та матеріально.

20 вересня 2017 року бабуся ОСОБА_4 оформила договір дарування будинку АДРЕСА_1 на позивача ОСОБА_1 (т.1 а.с.12,13).

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказаний спірний будинок (т.1 а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 бабуся сторін ОСОБА_4 померла.

Відповідач зазначає, що після смерті бабусі 15 серпня 2018 року вона повідомила своїй сестрі - позивачу у справі, про намір вселитися в будинок, оскільки вона у будинку зареєстрована, іншого житла не мала та не має, та вважала, що будинок бабуся заповіла всім своїм онукам. Однак, позивач була проти її вселення у будинок та повідомила, що баба саме їй подарувала будинок. Позивач забрала всі документи на будинок та сказала, що відповідач не може там проживати. Позивач забрала у відповідача ключі від будинку.

Відповідач зазначає, що неодноразово зверталася до сестри із проханням пустити проживати її у будинок, в якому вона виросла, весь час проживала, та зареєстрована, повідомляла, що їй немає де проживати, на що сестра завжди відмовляла. У будинку знаходяться особисті речі відповідача, в будинок вона не має змоги зайти. Подружнє життя у відповідача ОСОБА_2 не склалося, з чоловіком вони разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час вона не має де проживати зі своїми малолітніми дітьми, її матеріальне становище не дозволяє їй винаймати квартиру. Цей будинок єдине її житло.

Із 25 жовтня 2018 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований малолітній син відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.16).

Також із 19 вересня 2019 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня донька відповідача - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.74).

Відповідач зазначала про те, що позивач - її сестра, стала єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , їй стало відомо лише після смерті бабусі ОСОБА_4 у серпні 2018 року, хоча договір дарування був укладений ще у вересні 2017 року. Цей факт сестра від неї приховувала. Зазначала, що з 2017 року по серпень 2018 року відповідач постійно була біля хворої ОСОБА_4 , так як остання не могла самостійно а ні їсти, а ні пити, самостійно не підіймалася з ліжка. Доглядала за будинком.

У грудні 2018 року, після того як ОСОБА_1 на неодноразові прохання сестри не впустила її проживати у будинок, в якому вона з дитинства проживала та зареєстрована, забрала ключі від вхідних дверей будинку, ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення її та сина ОСОБА_3 (справа №201/531/19).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року відкрито провадження у цій справі (т.2 а.с.80, 81).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2019 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа управління-служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням зупинено до розгляду судом цієї справи, що переглядається за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку (т.2 а.с.82, 83).

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_10 , приватний нотаріус Щетілова О.В, про визнання договору дарування недійсним (справа №201/1575/19).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року відкрито провадження у вказаній справі (т.2 а.с.84, 85).

На теперішній час вказана справа перебуває на розгляді у Жовтневому районному суду м.Дніпропетровська, рішення у справі не ухвалено.

Отже, встановлено, відповідач дізналася у серпні 2018 року після смерті бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що позивач є власником спірного будинку на підставі договору дарування від 20 вересня 2017 року, оскільки до смерті бабусі не повідомляла позивач, про те, що вона є власником будинку.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення її та сина ОСОБА_3 .

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до житла, між нею та ОСОБА_1 існує спір у іншій справі стосовно вселення ОСОБА_2 разом із неповнолітньою дитиною у спірний будинок, де вони зареєстровані.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4374/16 права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має грунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи в даній ситуації не є безумовною підставою для усунення перешкод, визнання втратившим право на користування житлом з можливим наступним виселенням членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність такого усунення перешкод в користуванні і розпорядженні власністю, визнання втратившим право користування житлом, виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ).

Встановлено, набуття відповідачем та її дітьми права користування житловим будинком АДРЕСА_1 відбулось згідно із законом.

Право власності за оспорюваним договором дарування від 20 вересня 2017 року належить не сторонній особі, а рідній сестрі відповідача.

При цьому, іншого житла відповідач та її неповнолітні діти не мають, а тому права відповідача як членів сім`ї колишнього власника житлового будинку підлягають захисту судом.

Після смерті бабусі ОСОБА_4 , та заміни ОСОБА_1 вхідних замків на вхідних дверях будинку, доступ до приміщення відповідачу є обмеженим. На прохання надати можливість проживати у будинку, позивач згоди не надає.

Іншого житла відповідач та її діти не мають, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 травня 2021 року №258929055.

Позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй будь-які перешкоди у користуванні власністю.

Належних та допустимих доказів не проживання без поважних причин відповідача у будинку за адресою: АДРЕСА_1 позивачем суду не надано.

Надані позивачем акти про не проживання відповідача у спірному будинку не свідчать про втрату інтересу до житла ОСОБА_2 , а лише підтверджують неможливість проживання відповідача з дітьми у спірному приміщенні, що зумовлено переоформленням нерухомості (договір дарування, що оскаржується у справі № 201/1575/19), заміною замків на дверях житлового будинку позивачем ОСОБА_1 , та фактичним не допуском відповідача ОСОБА_2 до житла.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог позивача про визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку, втрату відповідачем інтересу до житла спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова