КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/458/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Писанця В.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування майнової шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування майнової шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що уклав з ПАТ «Укргазпромбанк» договори банківського рахунку № 6687 від 11 листопада 2008 року та від 21 жовтня 2014 року, договір банківського вкладу (депозиту) «Процентне літо № F-EUR-9986 від 04 серпня 2014 року в євро з процентною ставкою 10,75 %, за умовами якого позивачем внесено загалом 293035 євро; договір банківського вкладу (депозиту) «Процентне літо № F-USD-10015 в доларах США з процентною ставкою 10,75 % від 08 серпня 2014 року, за умовами якого позивачем внесено 80000 доларів США. На підставі постанови Правління НБУ від 07 квітня 2015 року № 217 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Укргазпромбанк». Відповідно до постанови Правління НБУ від 14 вересня 2015 року прийнято рішення про початок процедури ліквідації та делегування повноважень ліквідатора банку. 26 грудня 2019 року внесено запит до ЄДРПОУ про державну реєстрацію припинення ПАТ «Укргазпромбанк» як юридичної особи, а отже ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим, і повноваження Фонд гарантування вкладів фізичних осіб(далі ФГВФО) як ліквідатора банку припинено.

Вважав, що залишок неповернутої суми коштів у розмірі 229477,17 євро та 77170,53 доларів США є збитками та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Листом Уповноваженої особи ФГВФО від 28 січня 2016 року повідомлено, що розмір акцептованих кредиторських вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазпромбанк» становить 7088472,11 грн.

До введення тимчасової адміністрації діяли обмеження щодо зняття валюти, які ввів НБУ, що унеможливило зняття свого вкладу позивачем. Так, НБУ ввів тимчасове обмеження на зняття валютних вкладів в еквіваленті не більше від 15000 грн. на добу відповідно до постанови від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ризиків України».

Зазначив, що судовими рішеннями в межах справи № 826/26255/15 надано оцінку протиправній бездіяльності відповідача, встановлено факт грубого порушення НБУ прав вкладників ПАТ «Укргазпромбанк» у зв`язку з бездіяльністю (невжиття адекватних заходів та рішучих дій), які призвели до матеріальних збитків та матеріальної шкоди вкладників, а саме неможливості вкладників (у тому числі позивача) користуватись своїми коштами, що знаходились в ПАТ «Укргазпромбанк».

На підставі вищевикладеного просив стягнути з Національного банку України (далі НБУ) на свою користь 7088472,11 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в період з 01 серпня 2011 року по 01 вересня 2014 року НБУ не здійснював жодної перевірки діяльності ПАТ «Укргазпромбанк», і така бездіяльність НБУ визнана протиправною постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2016 року в справі № 826/26255/15. Після введення обмежень на зняття валюти ОСОБА_1 почав знімати кошти по 15000 грн. в день, однак для зняття всієї суми депозиту йому потрібний був термін більше одного року. В період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року НБУ не повідомляв ані банк, ані громадськість про негативні результати перевірки, а в період з листопада 2014 року по квітень 2015 року не вжив жодних адекватних дій, не прийнявши рішення про застосування адекватного заходу впливу до банку, і така бездіяльність визнана протиправною постановою суду у вищевказаній справі. Суд встановив, що НБУ протиправно не вжив належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках. Після прийняття рішення НБУ про запровадження тимчасової адміністрації 07 квітня 2015 року позивач остаточно втратив можливість своєчасно отримати всю суму вкладу, а 26 грудня 2019 року оголошено про те, що коштів для погашення вимог четвертої черги кредиторів (зокрема, вкладників банку) недостатньо, тому ці вимоги вважаються погашеними.

Вказував, що суд залишив поза увагою факт, що неможливість позивача отримати свій вклад є наслідком саме протиправних дій НБУ.

Наголошував, що суд не застосував правовий висновок, зроблений Верховним Судом в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 826/9802/17 про те, що бездіяльність НБУ призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, і особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності, можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 ЦК України.

Вважав, що суд залишив поза увагою, що НБУ було порушено право позивача на мирне володіння своїм майном. Обмеження на видачу готівкової іноземної валюти з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків сумою 15000 грн. на добу на одного клієнта, встановлені постановами правління НБУ, є свавільним безпідставним втручанням щодо мирного володіння своїм майном, яке призвело до негативних наслідків для позивача, який не зміг отримати свій вклад до ліквідації банку на загальну суму більше 7 млн. грн.

Посилався на судову практику ЄСПЛ, вказуючи, що неспроможність вивести свої депозити з банківських рахунків, які стали недоступними внаслідок таких факторів як відсутність коштів у відповідних банках, накладення закону на заморожування рахунків та невиконання національними органами влади заходів для того, щоб дозволити власникам депозитних коштів у ситуації заявників повернути свої заощадження, визнано порушенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Від відповідача Національного банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що рішення НБУ про віднесення ПАТ «Укргазпромбанк» до категорії неплатоспроможних, запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи, початок процедури ліквідації та делегування повноважень ліквідатора банку - не скасовані судом та є чинними, а отже процедура ліквідації ПАТ «Укргазпромбанк» є законною.

Наводив зміст положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначив, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком (щодо яких розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку) вимог кредиторів, в тому числі за договорами банківського вкладу, застосовується спеціальний Закон, яким є Закон про систему гарантування, який визначає порядок та умови задоволення вимог кредиторів. Приписи ст. 52 даного Закону визначають, що вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними.

Вказував, що між позивачем та ПАТ «Укргазпромбанк» встановлено договірні цивільно-правові відносини щодо укладення договорів банківського вкладу (депозиту), укладаючи які позивач відповідно до ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» мав право доступу до інформації щодо діяльності банку, зокрема до відомостей, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан, робити висновки та оцінювати ризики для себе при укладанні договорів банківського вкладу. НБУ не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ. НБУ не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами НБУ.

Наголошував, що НБУ не є стороною в договірних відносинах між позивачем та банком і в нього відсутні зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов.

Вважав, що позивачем не доведено, що внаслідок дій (бездіяльності) НБУ було порушено його право на отримання коштів за договорами банківського вкладу (рахунку), не доведено наявності завданої шкоди, оскільки розмір вкладів не є розміром шкоди в розумінні ст. 1166 ЦК України та вини як необхідних елементів складу цивільного правопорушення. Позивач взагалі не обґрунтовує, в чому полягає протиправність поведінки НБУ, а також причинний зв`язок з вимогами відповідача до банку за договорами банківського вкладу. Позивач вказує на протиправність постанов правління НБУ про обмеження на видачу валюти, однак ці обставини не підтверджуються жодним рішенням.

Вважав безпідставними посилання позивача на судові рішення в справі № 826/26255/15, оскільки в них не міститься жодного висновку про те, що внаслідок дій або бездіяльності НБУ було порушено право позивача чи інших кредиторів ПАТ «Укргазпромбанк» на отримання депозитних коштів.

Посилався на усталену судову практику Верховного Суду у подібних справах про стягнення шкоди з НБУ.

Від третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому треті особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказувала на обставини запровадження тимчасової адміністрації банку та продовження строків здійснення процедури ліквідації банку та виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам, та на приорітетність спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в спірних правовідносинах. Вказувала також на відсутність умов для застосування ст. 1166 ЦК України в спірних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Повний текст рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року не підписаний судом.

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд виходить із наступного.

Як встановлено судом, 11 листопада 2008 року та 21 жовтня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Укргазпромбанк» договори банківського рахунку № 6687, за умовами яких банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній та або іноземній (их) валюті (ах) для розрахунків при здійсненні поточних операцій, визначених законодавством України (а. с. 6 - 9).

04 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Укргазпромбанк» договір банківського вкладу (депозиту) «Процентне літо» № F-EUR-9986, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в розмірі 293035 євро та зобов`язався виплачувати вкладникові вклад та нараховані проценти по вкладу на умовах, установлених цим договором, за процентною ставкою 10,75 % річних, з терміном повернення вкладу 04 лютого 2015 року (а. с. 10).

08 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Укргазпромбанк» договір банківського вкладу (депозиту) «Процентне літо» № F-USD-10015, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в розмірі 80000 доларів США та зобов`язався виплачувати вкладникові вклад та нараховані проценти по вкладу на умовах, установлених цим договором, за процентною ставкою 10,75 % річних, з терміном повернення вкладу 08 лютого 2015 року (а. с. 11).

На а. с. 12 - 13 наявні копії платіжних доручень від 04 серпня 2014 року та 08 серпня 2014 року про залучення коштів від ОСОБА_1 на депозит ПАТ «Укргазпромбанк».

На а. с. 14 наявна копія довідки ПАТ «Укргазпромбанк» від 18 березня 2015 року № 190, згідно якої станом на 18 березня 2015 року залишок коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 в національній валюті становить 9,39 грн., на поточному рахунку № НОМЕР_1 в доларах США становить 77170,53 доларів США, на поточному рахунку № НОМЕР_2 в євро становить 229477,17 євро, на депозитному рахунку № НОМЕР_3 - 100 доларів США, на депозитному рахунку № НОМЕР_4 - 100 євро.

Листом від 28 січня 2016 року ПАТ «Укргазпромбанк» повідомив ОСОБА_1 на його заяву, що відповідно до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Укргазпромбанк» розмір акцептованих кредиторських вимог ОСОБА_1 становить 7088472,11 грн., задоволення вимог кредиторів здійснюватиметься за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку у черговості, визначеній ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а. с. 15).

На а. с. 16 - 36 знаходяться копії заяв на видачу готівки ПАТ «Укргазпромбанк» з 03 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року на суми до 15000 грн. з призначенням «виплата з рахунків за вкладами фізичних осіб».

На підставі постанови Правління НБУ від 07 квітня 2015 року № 217 «Про віднесення ПАТ «Укргазпромбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 07 квітня 2015 року № 70 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укргазпромбанк», згідно з яким з 08 квітня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Укргазпромбанк».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 14 вересня 2015 року № 602 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укргазпромбанк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 14 вересня 2015 року № 168 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укргазпромбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з інформацією, розміщеною на сайті ФГВФО та є публічною інформацією, 17 грудня 2019 року повідомлено про завершення виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам ПАТ «Укргазпромбанк».

26 грудня 2019 року до ЄДРПОУ внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ «Укргазпромбанк» як юридичної особи.

На а. с. 41 - 42 знаходиться копія постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 826/26255/15 за позовом ТОВ «Торговий дім «САНКО» до Національного банку України, третя особа Публічне акціонерне товариство «УКРГАЗПРОМБАНК», за участю Генеральної прокуратури України, про визнання протиправною бездіяльності, якою відмовлено в задоволенні заяви Національного банку України та Генеральної прокуратури України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2016 року в даній справі.

Як встановлено судом в справі № 826/26255/15, у період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року Національний банк України, не вчинив жодних необхідних обов`язкових заходів впливу та контролю з метою недопущення подальшого порушення норм банківського законодавства та відновлення платоспроможності та фінансової стабільності ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», що призвело в подальшому до фактичної ліквідації банку та нанесення значних матеріальних збитків у вигляді неповернутих грошових коштів майже усім кредиторам з акцептованими вимогами.

Визнано протиправною бездіяльність Національного банку України в період з листопада 2014 року по квітень 2015 року - щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» на підставі проведеної перевірки та складеного Звіту про інспектування ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» за період з серпня 2011 року по вересень 2014 року та встановленої рейтингової оцінки САМЕLS, що є порушенням вимог статті 73 Закону України «Про банки та банківську діяльність», норм Положення про порядок визначення рейтингових оцінок за рейтинговою системою САМЕLS.

Визнано протиправною бездіяльність Національного банку України в період з серпня 2011 року по вересень 2014 року щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» на підставі проведеної перевірки та складеного Звіту про інспектування ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» та встановленої рейтингової оцінки САМЕLS, що є порушенням вимог статті 73 Закону України «Про банки та банківську діяльність», норм Положення про порядок визначення рейтингових оцінок за рейтинговою системою САМЕLS.

Визнано протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», яка виразилась у порушенні строків: - надання ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» результатів інспекційної перевірки за період з серпня 2011 року по вересень 2014 року, встановлених статтею 19 Господарського кодексу України; - повідомлення ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» про встановлення рейтингової оцінки за системою САМЕLS за результатами інспекційної перевірки за період з серпня 2011 року по вересень 2014 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував на те, що Держава Україна в особі Національного банку України має відповідати за заподіяну позивачу шкоду у вигляді залишку неповернутої суми коштів в розмірі 77170,53 доларів США та 229477,17 євро, спричинену протиправною бездіяльністю Національного банку України як регулятора безпеки банківської діяльності, що встановлено судовими рішеннями і не підлягає повторному доказуванню, внаслідок чого він не був повідомлений про проблемний стан банківської установи, а також не міг здійснити дії для вчасного захисту своїх майнових інтересів, таких як дострокове повернення вкладу відповідно до договору банківського вкладу (депозиту).

Крім того, зазначив, що внаслідок протиправної постанови Правління НБУ від 29 серпня 2014 року № 540 та бездіяльності відповідача позивача було позбавлено права власності на грошові кошти на рахунках.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, мають задовольнятися у порядку черговості, встановленому статтею 52 Закону, після початку процедури ліквідації банку за рахунок коштів, одержаних у результаті його ліквідації та продажу майна (активів) (пункт 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредиторів неплатоспроможного банку, що були передані спеціалізованій організації, не задоволені за недостатністю активів (майна) такого банку, вважаються погашеними.

Судом встановлено і сторонами в справі визнається, що розмір акцептованих кредиторських вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Укргазпромбанк» становить 7088472,11 грн., і повернення грошових коштів позивачу мало бути проведене відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ст. 2, 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Національний банк здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі.

У частині четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 66, 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формах: адміністративне регулювання, що включає нагляд за діяльністю банків; індикативне регулювання. Метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кожний банк є об`єктом інспекційної перевірки уповноваженими Національним банком України особами. Перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України. Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав.

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не довів протиправність дій або бездіяльності відповідача, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутих вкладів, внесених до ПАТ «Укргазпромбанк».

Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком, протиправної поведінки з боку Національного банку України, оскільки винесені ним постанови про віднесення ПАТ «Укргазпромбанк» до категорії неплатоспроможних, запровадження тимчасової адміністрації та про відкликання банківської ліцензії, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан.

З урахуванням наведених вимог закону, при укладенні договорів банківського вкладу позивач мав право доступу до інформації щодо діяльності банку, не був позбавлений можливості аналізувати таку інформацію та відповідним чином оцінювати фінансові ризики, а відтак твердження позивача, що саме неповідомлення відповідачем про проблемний стан банківської установи спричинило йому збитки, є нічим не підтвердженим припущенням, яке відхиляється апеляційним судом.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами ОСОБА_1 у позові та апеляційній скарзі щодо преюдиційності обставин, встановлених у справі № 826/26255/15, щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «Укргазпромбанк», які, на думку позивача, не підлягають повторному доказуванню в даній справі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

У судових рішеннях, на які посилається позивач, стверджуючи про їхню преюдиційність для розгляду цієї справи, ОСОБА_1 не брав участі у їх розгляді, а отже обставини, встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2016 року в справі № 826/26255/15, не можуть вважатися преюдиційними фактами у справі, що переглядається.

Оскільки судовими рішеннями у справі № 826/26255/15 не встановлювалася протиправність дій НБУ, які б призвели до порушення прав позивача на задоволення його майнових прав чи інтересів, то зазначені судові рішення не підтверджують вину відповідача у заподіянні позивачу шкоди.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не застосовано правовий висновок, зроблений Верховним Судом в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 826/9802/17 (провадження № К/9901/22243/19), про те, що бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, і особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності, можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно наведеного правового висновку сама по собі можливість за певних обставин розцінювати як шкоду бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, не надає вкладникам і кредиторам безумовного права на відшкодування шкоди без доведення у встановленому законом порядку підстав для відшкодування такої шкоди, чого позивачем в даному випадку здійснено не було.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що неможливість позивача отримати свій вклад є наслідком саме протиправних дій НБУ, яким було порушено конвенційне та конституційне право позивача на мирне володіння своїм майном, шляхом встановлення нормативно-правових обмежень банкам видавати грошові кошти громадянам не більше 15000 грн. на добу, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Таким чином, з аналізу наведених положень закону вбачається, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Так, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів» встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Постановами Правління НБУ від 29 серпня 2014 року № 540, 01 грудня 2015 року № 758, від 03 березня 2015 року № 160, від 03 червня 2015 року № 354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» запроваджено заходи щодо діяльності банків та фінансових установ, зокрема зобов`язано уповноважені банки обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.Вказані постанови позивачем оскаржені не були.

Апеляційний суд приймає до уваги, що сама по собі незгода ОСОБА_1 з нормативно-правовими актами НБУ без доведення їх протиправності не є доказом порушення відповідачем права позивача на мирне володіння майном і не є підставою для задоволення позову про відшкодування шкоди, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на судову практику ЄСПЛ в цій частині.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні даного спору апеляційним судом враховано висновки Верховного Суду в справах за позовами вкладників банків, в яких запроваджено процедуру ліквідації, до НБУ про відшкодування шкоди, викладені в постановах від 05 листопада 2021 року в справі № 757/32858/18 (провадження № 61-2772св21), від 13 серпня 2021 року в справі № 757/4166/19-ц (провадження № 61-3547св20), від 07 травня 2020 року в справі № 757/62120/18-ц (провадження № 61-22089св19), від 08 квітня 2020 року в справі № 757/24110/18-ц (провадження № 61-12334св19).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, із прийняттям нової постанови про відмову в позові із наведених вище підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до Національного банку України, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування майнової шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.