Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1689/20
Провадження № 2/332/87/22
Рішення

Іменем України

03 лютого 2022 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Яцуна О.С.,

при секретарі: Мусаєва Р.Д.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-адвоката: Коноваленка О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 28.05.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 1143, їй належить Ѕ частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрована у вказаному будинку та фактично в ньому проживає разом з трьома неповнолітніми дітьми. Крім того, в будинку значиться зареєстрованим, але фактично з серпня 2019 року не проживає її колишній чоловік ОСОБА_1 . Шлюб між подружжям розірвано 06.06.2019 відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя. Місце проживання відповідача позивачці невідомо. Витрати по утриманню житла відповідач не несе, перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить. Позивач більше року не пов`язана з відповідачем спільним побутом, не має взаємних прав та обов`язків. Домовленостей щодо збереження за відповідачем права користування будинком у разі його тривалої відсутності немає. Посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 405 ЦК України позивач просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Відповідача ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2021 заяву відповідача ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2020 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасовано. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання по суті призначено на 03.06.2021.

Позивач в судовому засіданні підтримала позицію, викладену в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Додатково пояснила, що будинок, власником Ѕ частини якого вона є, знесений та на цьому місці самочинно зведено новий, будівництво якого продовжувалось в період з 2010 по 2015 роки. У будівництві приймали участь вона, відповідач та родичі. Відповідач чинить позивачеві перешкоди у самочиннозбудованому будинку, який не зареєстровано. Позивач перешкоджає відповідачеві у спілкуванні з дітьми, оскільки він над ними знущається та б`є їх.

Представник відповідача адвокат Коноваленко О.Ю., заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, однак до суду повторно не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, а тому суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи за його відсутності.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_3 зазначила, що позивач є її донькою. Олег б`є її доньку, коли п`яний проявляє агресію. Будинок АДРЕСА_1 будували всі разом (вона, її чоловік, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ). ОСОБА_6 мешкає вона не знає. З 2019 року в будинку ніхто не мешкає. Дочка з внуками живуть у неї. ОСОБА_7 дітей пригнічував, дочку ображав. Замість старого знесеного будинку побудували новий, який не зареєстрували.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_8 засвідчив, що ОСОБА_4 його друг, ОСОБА_9 колишня дружина Олега. ОСОБА_7 постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . З липня 2019 року почав їздити на заробітки до Польщі. Їздив на 2-3 місяці. Він бував в гостях у ОСОБА_10 , в тому числі і влітку 2020 року. Приймав участь в будівництві зазначеного будинку відповідача. Позовні вимоги щодо того, що ОСОБА_4 не мешкає в цьому будинку з 01.08.2019 неправдиві.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_9 її двоюрідна племінниця. Сама вона мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 колишній чоловік ОСОБА_9 . ОСОБА_9 та ОСОБА_7 жили зі скандалами, вона забирала дітей під час сварок. Свідок зазначає, що підписувала акт про не проживання ОСОБА_10 . Він з`являвся тільки для того, щоб чинити скандали з ОСОБА_9 . Підтверджує, що ОСОБА_4 з 01.08.2019 не мешкає в цьому будинку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. В свою чергу, ч. 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частина 2 ст. 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2019 (справа № 332/1046/19, провадження № 2/332/928/19) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24.12.2005 Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції за актовим записом № 465, розірвано. Рішення набрало законної сили 18.10.2019 (а.с. 12-14).

На підставі договору дарування від 28.05.2010, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1143, позивачці ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 , передано в дар Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд (а.с. 6-7). Вказаний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 8587096 від 28.05.2010 (а.с. 8) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26270437 від 01.06.2010 (а.с. 10).

Відповідно до «Акта непроживании № 01/19 от «12» февраля 2020 г.», підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , встановлено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 01.08.2019 (а.с. 17).

Відповідно до «Акта непроживании № 03/04» від 11.07.2020, підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , встановлено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 01.08.2019 (а.с. 18).

Як вбачається з відповіді, наданої на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 1202_01-71 від 16.07.2020, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29.06.2010 по теперішній час (а.с. 37).

У відзиві відповідач посилається на те, що відомості, зазначені в позовній заяві є недостовірними. Відповідач проживав в будинку АДРЕСА_1 до моменту виїзду за кордон, тобто до кінця червня 2020 року. Всі його особисті речі на день подачі позову до суду залишались в будинку. Між позивачем та відповідачем було узгоджено, що коли останній повернеться з-за кордону, вони документально оформлять самовільне будівництво.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (надалі Рішення Європейського суду від 02.12.2010), в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (Заява № 30856/03, пункт 40).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 Рішення Європейського суду від 02.12.2010 Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом не встановлено та сторонами не надано доказів наявності у відповідача іншого житла, а також відсутнє підтвердження свідомої поведінки відповідача, що свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення. Крім цього, будинку АДРЕСА_1 як такого фактично взагалі не існує, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки сторонами зазначено та показами свідків підтверджено, що на місці старого будинку побудовано новий двоповерховий будинок, який документально не оформлено.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В порушення норм, зазначених судом, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не надано достатніх доказів.

На переконання суду, сам по собі факт не проживання відповідача в будинку та перебування його за кордоном, не може бути достатньою підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

Суд також критично ставиться до складених актів про не проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , як на доказ не проживання відповідача тривалий час у вказаному будинку, оскільки особи, які склали ці акти та завірили своїми підписами, засвідчили лише фактичне не проживання відповідача в будинку на час складання актів із зазначенням періоду «з 01.08.2019» без зазначення кінцевого періоду, що ставить під сумнів їхню обізнаність щодо фактичного, конкретного періоду не проживання та причин не проживання відповідача у спірному будинку.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у позовних вимогах, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282ЦПК України, суд,

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 03.02.2022.

Суддя О.С. Яцун