Ухвала

Іменем України

24 січня 2022 року

м. Київ

справа № 490/577/21

провадження № 61-680ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Вега-Груп»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Вега-Груп» (далі - ПП «Вега-Груп») про визнання майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав від 18 жовтня 2018 року№ 2/Н, а саме на об`єкт по АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: загальна площа 156,40 кв. м, поверх 1, секція 3.

У липні 2021 року ПП «Вега-Груп» подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2/Н від 18 жовтня 2018 року, що укладений між ПП «Вега-Груп» та ОСОБА_1 , посилаючись на порушення покупцем умов договору та не підписання останнім акта прийому-передачі нежитлового приміщення.

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на: нежитлове приміщення 5 за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 4-1 за цією ж адресою, секція 3-В та грошові кошти в сумі 2 045 712,00 грн, які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега-Груп»; заборони відповідачу та іншим особам відчужувати майно, щодо якого він має майнові права (об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 18 жовтня 2018 року № 2/Н чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу нерухомого майна, на яке він має майнові права (об`єкт нерухомості і нежитлові приміщення) згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 18 жовтня 2018 року № 2/Н.

Заяву обґрунтовано тим, що на час подання заяви відповідачем вказані приміщення продано і в них певні підприємці вже ведуть господарську діяльність, що робить неможливим передачу йому цих нежитлових приміщень у власність за актом приймання-передачі. Також зазначив про порушення такими діями відповідача його конституційних прав та його прав власника на зазначене майно.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Накладено арешт на грошові кошти в сумі 2 045 712,00 грн, які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега-Груп», що сплачені ОСОБА_1 на розрахунковий розрахунок ПП «Вега - Груп». У задоволенні решти вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що майнові права та конкретно визначені об`єкти нерухомого майна - це різні об`єкти цивільних прав, які мають різний режим правового регулювання. Суд зазначив, що власники цих конкретно визначених приміщень не є учасниками справи, а отже суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо порядку користування ними своєю власністю чи обмеження їх прав та обов`язків щодо будь-якої сторони по справі. Разом із цим, такі заходи, як накладення арешту на грошові кошти в сумі 2 045 712,00 грн, що належать ПП «Вега-Груп» та сплачені позивачем на розрахунковий розрахунок відповідача суд вважав співмірними.

ОСОБА_1 12 січня 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року у вищевказаній справі, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення повністю та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку щодо співмірності застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, оскільки суд не може гарантувати, що на розрахунковому рахунку ПП «Вега-груп» взагалі наявні кошти, таким чином часткове задоволення його заяви, без задоволення в частині накладення арешту на нерухоме майно не забезпечить пропорційного забезпечення його позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Щодо оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування забезпечення позову, відмови в скасуванні чи заміні заходів забезпечення позову або відмови у забезпеченні позову.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Тобто, за змістом статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, вбачається, що ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та постанови апеляційного суду за результатами їх перегляду не підлягають касаційному оскарженню.

Інше тлумачення вказаних правових норм не узгоджується із завданнями та основними засадами цивільного судочинства, наведеними у статті 2 ЦПК України, щодо розумності строку розгляду справи судом та сутнісним змістом касаційного провадження.

Ураховуючи зазначене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити, у зв`язку з тим, що оскаржувані судові рішення в цій частині не підлягають касаційному оскарженню.

Щодо оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 рок щодо задоволення заяви про забезпечення позову, дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги в зазначеній частині.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

У пункті 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний із позовною вимогою і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти у сумі 2 045 712,00 грн, які знаходяться на розрахункових рахунках ПП «Вега-Груп», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що застосування такого виду забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки предметом спору у цій справі є майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав від 18 жовтня 2018 року № 2/Н на нежитлові приміщення проектною площею 156,40 кв. м на першому поверсі у третій секції, тобто предметом спору не є конкретно визначені приміщення, а є лише проєктні квадратні метри нежитлових приміщень з визначенням їх розташування та будівельним характеристиками.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року щодо задоволення його заяви про забезпечення позову ґрунтується на тому, що окремо застосований арешт коштів на рахунку не забезпечить ефективного захисту його порушених прав, тому оскаржувані судові рішення просить скасувати та направити на новий розгляд, оскільки лише задоволення всіх вимог його заяви про забезпечення позову відповідатиме вимогам співмірності.

Зазначені доводи заявника не свідчать про порушення судами норм процесуального права, оскільки такий вид забезпечення позову, зокрема, було обрано самим позивачем, на підставі чого суд, виходячи із засад розумності та справедливості, задовольнив заяву у відповідній частині.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до його незгоди із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Суд касаційної інстанції не аналізує питання правильності відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки рішення судів попередніх інстанцій у цій частині не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга в зазначеній частині є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Вега-Груп» про визнання майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Вега-Груп» до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак