Справа № 430/127/21
Провадження № 22-ц/810/666/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданнів залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації,

на рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 20 травня 2021 року ухваленого судом у складі судді Дьоміної О. П. в приміщенні того ж суду,

у справі про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконних дій та рішень органу державної влади,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації, яке є правонаступником Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації

відповідач - Державна казначейська служба України

встановив:

У січні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнила та остаточно просила стягнути з Держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, в розмірі 30 000 гривень.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 , у зв`язку з проведенням на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції та операції об`єднаних сил у 2014 році вимушена була переселитися на територію, підконтрольну українській владі і є внутрішньо переміщеною особою.

19 квітня 2018 року позивачка звернулась до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської із заявою про включення до довідки ВПО її дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про видачу нової довідки у зв`язку з її втратою. Листом від 05 травня 2018 року за №1482 відповідачем відмовлено у взятті на облік до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб сина позивача ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених в статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщений осіб». У зв`язку з цим, позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом і відновленням порушених прав.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року по справі за №1240/2552/18, яке набрало законної сили 19 листопада 2018 року, визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 у взятті на облік її дитини, ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщеної особи. Також, у зв`язку з протиправним рішенням відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні щомісячної адресної допомоги Луганським окружним адміністративним судом у рішенні від 13 грудня 2018 року по справі №360/3679/18, яке набрало законної сили 06 березня 2019 року, судом встановлено, що 08 вересня 2015 року позивачка звернулась до УСЗН Станично-Луганської РДА із заявою про призначення адресної допомоги. Рішенням УСЗН Станично-Луганської РДА від 10 лютого 2016 року позивачці як особі працездатного віку, яка не працевлаштувалась, призначено допомогу на період з 08 вересня 2015 по 07 листопада 2015 року у розмірі 442 гривень щомісячно, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги її розмір на наступні два місяці зменшився на 50 відсотків, а на наступний період припинені. Відповідно до довідки від 11 липня 2018 року №44 ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року по теперішній час працює на Луганській міській станції швидкої допомоги на посаді молодшої медичної сестри Станично- Луганської підстанції.

24 квітня 2018 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про призначення адресної допомоги на наступний період, зазначивши у складі сім`ї неповнолітню дитину ОСОБА_2 . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов №4556 від 11 червня 2018 року підтверджено факт проживання позивачки разом із дитиною за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з протоколу №178 від 14 червня 2018 року засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщений особі, відмовлено у призначенні (відновленні) щомісячної адресної допомоги позивачці. Рішенням від 18 червня 2018 року щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання позивачці не призначено згідно витягу з протоколу №178 від 14 червня 2018 та на підставі п. 12.1 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 № 365 від 08 червня 2016 року». У листах-відповідях на звернення позивачки від 05 жовтня 2018 №4041 та від 09 жовтня 2018 повідомлено про відмову у призначенні щомісячної адресної допомоги за наявності підстав, передбачених законодавством.

Луганський окружний адміністративний суд у вищезазначеному рішенні визнав протиправним рішення Управління соціального захисту населення Станично- Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 18 червня 2018 року щодо відмови у призначенні позивачці щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Протиправність інших рішень відповідача, а саме рішення від 18 січня 2019 б/н та рішення від 19 червня 2019 року б/н щодо відмови у призначені позивачці щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово - комунальних послуг» визнана рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 по справі №360/4176/19.

Отже, протиправність дій та рішень відповідача по відношенню до позивачки, встановлена вказаними вище рішеннями суду, що спричинило позивачці значні моральні страждання, у зв`язку з чим остання вимушена звернутися до суду із даним позовом.

Допущені Управлінням соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області протиправні дії, які встановлені вказаними судовими рішеннями, призвели до виникнення у позивачки відчуття приниження людської та громадянської гідності, зневаги до її віку, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування останньою безпеки, захищеності, залишення її наодинці із малолітнім сином у складній життєвій ситуації, а також позбавлення єдиного для неї джерела доходів, її власності на надмірно тривалий час, що в свою чергу призвело до глибоких моральних та психологічних страждань з негативними наслідками для неї та позначилось на її самопочутті. Брак коштів відображається на якості харчування, лікування, унеможливлює виїзд на відпочинок та оздоровлення.

Посилаючись на вказані вище обставини та вимоги ст. 1173 ЦК України, позивачка просила задовольнити її уточнені позовні вимоги.

Рішенням Станично-Луганського районного суду Луганської області від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, в сумі 30 000 гривень.

В апеляційній скарзі управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації, яке є правонаступником Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції від 20 травня 2021 року.

За доводами апеляційної скарги висновки суду про задоволення позову ОСОБА_1 з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення є помилковими, оскільки скаржник вважає, що позивачкою не доведено підстав її позову, також вказує, що в УСЗН Щастинської районної державної адміністрації відсутні видатки на компенсацію позивачці моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

За вимогами ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Судом встановлені та матеріалами справи підтверджується такі факти та обставини справи.

Позивачка ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, мешкає в АДРЕСА_1 , має малолітню дитину сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

По вказаній вище адресі, позивачка ОСОБА_2 мешкає зі своїм малолітнім сином ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 .

За даними довідки голови Комишненської сільської ради від 19 квітня 2018 року №253, позивачка не має земельних ділянок, що включаються для врахування сукупного доходу сім`ї при наданні всіх видів соціальної допомоги.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 19 листопада 2018 року, визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Станично-Луганської РДА Луганської області щодо відмови позивачці ОСОБА_2 у взятті на облік її дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як внутрішньо переміщеної особи та зобов`язано УСЗН Станично-Луганської РДА взяти на облік та видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 06 березня 2019 року, визнано протиправним рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської РДА Луганської області від 18 червня 2018 року щодо відмови у призначенні позивачці ОСОБА_2 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг і зобов`язано УСЗН Станично-Луганської РДА призначити позивачці за її заявою від 24 квітня 2018 року щомісячну адресну допомогу як особі, що переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на період з 24 квітня 2018 року по 23 жовтня 2018 рік.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року, що набрало законної сили 24 грудня 2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської РДА Луганської області від 18 січня 2019 року в частині відмови у призначенні позивачці щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року за №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», за заявою від 04 грудня 2018 року на період з 04 грудня 2018 року по 03 червня 2019 року. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської РДА Луганської області від 19 червня 2019 року в частині відмови у призначенні позивачці щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року за №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», за заявою від 27 травня 2019 року на період з 04 червня 2019 року по 03 грудня 2019 року. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Станично-Луганської РДА Луганської області призначити та виплатити позивачці адресну допомогу, передбачену постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року за №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», за заявами від 04 грудня 2018 року на період з 04 грудня 2018 по 03 червня 2019 року, від 27 травня 2019 року на період з 04 червня 2019 року по 03 грудня 2019 року, а також виплатити заборгованість із цієї допомоги, що виникла за період її несплати.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За нормами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 2 статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є зокрема, втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частити 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода,завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за №804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі за №813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12 лютого 2018 року у справі за №800/500/16, від 01 березня 2018, у справі за №9901/377/18.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі за №464/3789/17, згідно з якими адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

В практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає вірними висновки суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення на її користь моральної шкоди у заявленому розмірі, оскільки позивачкою доведені підстави позову, зокрема, надані докази протиправних дій УСЗН Станично-Луганської РДА спочатку щодо відмови у взятті на облік її малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як внутрішньо переміщеної особи, а в подальшому винесення відносно позивачки протиправних рішень, а саме, щодо відмови у призначенні їй щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг та щодо відмови у призначенні щомісячної адресної допомоги, передбаченої постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року за №505 за її заявами від 04 грудня 2018 року та від 27 травня 2019 року, що встановлено вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили.

При цьому судом вірно визнано обґрунтованими посилання позивачки ОСОБА_2 стосовно того, що завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених останньою внаслідок відкритого, зухвалого та грубого порушення УСЗН Станично-Луганської РДА Конституції України та Законів України і, як наслідок, її прав на належне соціальне забезпечення, на право мирно володіти належним їй майном, оскільки УСЗН Станично-Луганської РДА не виплачував їй щомісячну адресну допомогу, як внутрішньо переміщеній особі, відмовляв у взятті на облік як внутрішньо переміщену особу, її малолітнього сина, чим фактично позбавив позивачку, яка самостійно виховує та утримує свого сина і потребує допомоги від держави, а також є внутрішньо переміщеною особою, єдиного засобу до існування, що ставило її у становище на межі виживання, а на численні звернення позивачки відповідач не реагував.

Отже, колегія суддів вважає вірними висновки суду про доведеність обставин щодо завдання позивачці вказаними протиправними діями та бездіяльністю відповідача значних моральних страждань та приниження її гідності, вини вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями УСЗН.

Позивачці завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу свою та свого сина долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачка самостійно виховує свого сина і повинна була забезпечувати його достатнім рівнем життя, вона вимушена була працювати, оскільки державної допомоги не вистачало на придбання самого необхідного: продуктів харчування, одягу, ліків, на оплату житла. У зв`язку з цим у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку перебувала матір позивачки, яка вимушена була залишити роботу та, в подальшому не мала змоги оформити вихід на пенсію при досягнення пенсійного віку із-за відсутності потрібного страхового стажу. Це дуже пригнічувало позивачку, яка стала для сина та матері єдиним кормильцем у родині.

Само по собі відновлення становища позивачки ОСОБА_2 , яке існувало до порушень її прав, шляхом ухвалення судами рішень на її користь, не може компенсувати останній її немайнових втрат, оскільки кожного разу позивачка була змушена звертатися до суду, вказані звернення до суду та очікування позитивних рішень на свою користь тривали з вересня 2018 року до жовтня 2019 року, і протягом цього часу вона докладала зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування або отримання їх в заниженому розмірі порівняно із тим, на що вона могла правомірно очікувати, та відчувала безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Судом вірно зазначено, що вказане є достатніми доказами того, що позивачці було завдано моральної шкоди, і вірно погодився із її доводами про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя, і для відновлення цих прав, позивачці довелось тричі звертатися до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, часу для усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, за умови наявності у позивачки малолітньої дитини, суд дійшов вірного висновку про доведеність позивачкою моральної шкоди у заявленому нею розмірі у сумі 30 000 гривень, і що саме такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади, його тривалості та вимог розумності і справедливості.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини 2 статті 2, частини 1 статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 БК України - Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 25 БК України - відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній та юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою у порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 43 БК України - безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, шкода, завдана органами Управління соціального захисту населення, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 лютого 2021 року по справі за №425/793/19.

Позивачкою у даній справі позов пред`явлений як до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, неправомірними діями якого було завдано моральну шкоду, так і до Державної казначейської служби України як до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та який здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , з наведених вище підстав.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доказів які б спростували висновки суду скаржником не надано.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а посилання скаржника про відсутність видатків на компенсацію позивачці моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відсутність відповідного фінансування не свідчить про відсутність обов`язку відповідача нести відповідальність за завдану позивачці ОСОБА_1 моральну шкоду та не є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог останньої.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Щастинської районної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 24 січня 2022 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова