ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/709/22 Справа № 177/1955/17 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та його представника, адвоката Калініна Олександра Леонідовича на заочне рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року, ухваленого суддею Строговою Г.Г. у м. Кривому Розі, відомості щодо дати складання повного тексту судового рішення відсутні,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року представник ОСОБА_3 від імені позивача ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка є спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позову зазначив, що у період з 11 березня 1995 року по 04 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям в 2005 році була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу, між сторонами виник спір щодо порядку користування та володіння квартирою. Угоди про спосіб виділу частки з відповідачем не досягнуто.

Зазначає, що відповідач забрав документи на квартиру, чинить перешкоди у користуванні квартирою, намагаючись виселити позивачку з дочкою зі спірної квартири.

18 січня 2018року позивачка подала уточнену позовну заяву в якій просила суд розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений нею за подання позовної заяви.

Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частці двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м, житловою площею 26,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м, житловою площею 26,2 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , 640 грн. 00 коп. в рахунок сплати судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначив, що справу розглянуто за відсутності відповідача, який на той час перебував за межами України у зв`язку з чим був позбавлений можливості подати докази того, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за кошти подаровані його матір`ю ОСОБА_4 .

Таким чином, придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти ожного з подружжя, не може вважатись об`єктом спільної суміної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відзи на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу судової повістки про призначення справи до розгляду на 24 січня 2018 року, що не відповідає ч.5 ч. ст. 128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що з 11 березня 1995 року сторони перебували у шлюбі зареєстрованому виконкомом Вільнянської сільської Ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис №3.

Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області 04 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 3-4).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.05.2005 року, ОСОБА_2 в період шлюбу придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Андрух І.В. зареєстрованим в реєстрі за № 576 (а.с. 18).

Відповідно до висновку з незалежної оцінки № 0105 складеного ПП «Експоцентр» 15.01.2018 року, дійсна вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 15.01.2018 року становить 70 888 грн. (а.с. 25)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ними по 1/2 ідеальній частці, та за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, вважає його вірним.

Спір між сторонами виник з приводу розподілу майна, набутого сторонами у період шлюбу.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «[…] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами у період шлюбу, а тому частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірного житлового будинку за кожним із них.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, врахувавши наведені норми процесуального права, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , про те, що спірну квартиру було придбано за кошти його матері ОСОБА_4 , не підтверджено належними та допустимим доказами у розумінні ст..ст. 76-81 ЦПК України.

Покази свідків не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки дарування коштів підтверджується договором дарування коштів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка є спільною сумісною власністю.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та його представника, адвоката Калініна Олександра Леонідовича задовольнити частково.

Заочне рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка є спільною сумісною власністю задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частці двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м, житловою площею 26,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м, житловою площею 26,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. в рахунок сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: