Номер провадження: 22-ц/813/2200/22
Номер справи місцевого суду: 522/7841/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Донцова Д.Ю., повний текст рішення складений 10 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення фактів та визнання права власності на майно в порядку спадкування набуте спадкодавцем у цивільному шлюбі, -

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення фактів та визнання права власності на майно в порядку спадкування набуте спадкодавцем у цивільному шлюбі, в якому просила встановити факт родинних зв`язків між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_6 ; встановити факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між собою або з іншою особу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 1997 року по лютий 2020 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 наступне майно:

-квартиру, двокімнатну, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 29124053;

- квартиру, загальною площею 58 кв.м., двокімнатну, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 1;

- житловий корпус оздоровчо-реабілітаційного центру літ.А №1-2, І-споруди, загальною площею 121,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна 237,

- машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 37кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 237;

- визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом післясмерті батька - ОСОБА_7 , на таке майно:

-1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 29124053;

-1/2 частину квартири, загальною площею 58 кв.м., двокімнатна, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 1;

-1/2 частину житлового корпусу оздоровчо-реабілітаційного центру літ.А №1-2, І-споруди, загальною площею 121,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна 237;

-1/2 частину машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 37кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 237.

В обґрунтування свого позову зазначила, що вона є донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 перебувала у цивільному шлюбі з померлим з 1997 року до дня його смерті. За час спільного життя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 набули майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності чоловіка та дружини, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. У зв`язку зі смертю батька відкрилась спадщина на усе належне йому майно, та те на яке він мав права за життя. Однак, після смерті ОСОБА_6 відповідач відмовилась здійснити поділ спадкового майна із позивачем. Також існує відмінність в написані прізвища позивача з прізвищем померлого. Позивач значиться як « ОСОБА_7 », померлий як « ОСОБА_7 », що також є перешкодою для відкриття спадкової справи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем на підтвердження доводів позовних вимог були надані належні докази, проте судом не надано їм належної правової оцінки, також судом не враховані дійсні обставини справи. Вважає, що судом були зроблені суб`єктивні висновки, а докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги були оцінені вибірково, без врахування їх сукупного значення для розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_12 , представник ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки аргументам, на які посилається апелянт надана оцінка у рішенні суду, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та встановлені судом обставини справи підтверджені належними та допустимими доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , представників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_12 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що предметом розгляду справи є наступне спірне майно:

- квартира, двокімнатна, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 29124053, дата реєстрації 22.01.2010 року, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, 09.12.2009 року видано на підставі рішення Виконкому Таїровської селищної ради від 30.10.2009 року за №814;

- квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 1, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , виданого 31.05.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Цапок І.В.;

- житловий корпус оздоровчо-реабілітаційного центру літ. А №1-2, І-споруди, загальною площею 121,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна 237, що належить ОСОБА_3 на підставі договору про спільну діяльність у будівництві, серія та номер: б.н., виданий 02.01.2013 року ГО «Обласний союз інвалідів локальних конфліктів» та ОСОБА_3 , додаткової угоди до договору про спільну діяльність, серія та номер: б н виданий 14.09.2015 року ГО «Обласний союз інвалідів локальних конфліктів» та ОСОБА_3 , акту приймання-передачі нерухомого майна, до договору про спільну діяльність, серія та номер: б н виданий 14.09.2015 року ГО «Обласний союз інвалідів локальних конфліктів» та ОСОБА_3 , рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, серія та номер 103 виданий 29.10.2015 Дальницькою сільською радою;

- машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 37кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 237, що належить ОСОБА_3 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н виданий 13.12.2011 року, видавник ТОВ «Руніком Стройінвест», додаткової угода серія та номер: б/г, видана 17.03.2009 року ТОВ «Руніком Стройінвест», договору купівлі-продажу майнових прав, серії та номер: ВИ-П№17, виданий 17.03.2009 року ТОВ «Руніком Стройінвест», довідки серія та номер: 392, видана 14.02.2013 року Таїровська селищна Рада, рішення місцевого органу державної виконавчої влади, серія та номер:1440, видана 29.11.2012 Виконком Таїровської селищної ради, довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер:ВИ-П№17 виданий 13.12.2011 року ТОВ «Руніком Стройінвест».

Також судом встановлено, що вказане спірне майно, що належить відповідачці ОСОБА_3 було набуто в період 2009-2015 роки.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_3 (переклад з фінської мови на українську мову) позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянкою Фінляндії. Позивачка має реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_4 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 10.06.1983 року ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 та батьком зазначено ОСОБА_6 .

Відповідно свідоцтва про смерть (повторно) серії НОМЕР_6 від 15.05.2020 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по лютий 2020 року та спірне майно було набуте як спільна сумісна власність.

При цьому судом встановлено наступне.

З особової картки державного службовця №1365 заведеної Державної архітектурно-будівельною інспекцією України відносно ОСОБА_6 визначено сімейний стан та склад сім`ї: холост. Також в матеріалах наявна довідка Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області вих. №1251 від 16.11.2017 року, відповідно якої зазначено, що ОСОБА_6 проживав але не зареєстрований на території АДРЕСА_3 .

З матеріалів спадкової справи №258с/2020 до майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що справу було заведено за заявою ОСОБА_2 04.06.2020 року, станом на 05.06.2020 року інших заяв не надходило.

Відповідно паспорту громадянина України НОМЕР_7 ОСОБА_3 з 15.03.2010 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно посвідки на проживання в ПМР іноземця серії НОМЕР_8 від 20.11.2009 року ОСОБА_6 був зареєстрований в АДРЕСА_5 , та зазначено сімейний стан «неодружений».

Відповідно довідки №639 від 18.02.2020 року ОСОБА_6 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно до декларації про майно доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру ОСОБА_6 за 2011, 2016, 2017, 2018 роки ОСОБА_6 зазначав про склад сім`ї інформацію про батька та мати, відомостей про ОСОБА_3 та спірне нерухоме майно відсутні.

Відповідно Нотаріального акту з продажу нерухомого майна №142 том VI реєстр №5977 справа №1125 від 2013 року (з перекладом з болгарської мови на українську мову) ОСОБА_6 та ОСОБА_3 придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_7 було встановлено на підставі паспорту № НОМЕР_9 виданого 30.09.2005 року органом 7400, ОСОБА_18 було встановлено на підставі паспорту № НОМЕР_10 виданого 24.11.2010 року органом 5102, та адреса місця проживання зазначена АДРЕСА_1 .

Згідно заяви ОСОБА_3 до в.о. Голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України Костенко О.І. від 10.03.2020 року, ОСОБА_3 просила направити трудову книжку ОСОБА_6 як спадкоємиці, яка проживала однією сім`єю більше п`яти років.

Суд також надав належну оцінку поясненням свідків позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які були допитані у судовому засіданні, та суд вважав, що пояснення даних свідків не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини ОСОБА_6 та ОСОБА_18 .

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про встановлення фактів та визнання права власності на майно в порядку спадкування набуте спадкодавцем у цивільному шлюбі, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Померлий ОСОБА_6 та ОСОБА_18 дійсно були близькими друзями, що не заперечується ОСОБА_18 , разом з тим доказів щодо факту спільного проживання без реєстрації шлюбу та доказів щодо спільної участі ОСОБА_6 в придбані спірного майна, що належить ОСОБА_18 , суду не надано, допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили факт ведення спільного побуту з 01.01.2004 року та в період придбання спірного нерухомого майна. Щодо сумісних фотографій та спільного святкування померлим ОСОБА_6 разом з ОСОБА_18 суд відноситься критично, у зв`язку з тим, що зазначене не може бути належним доказом ведення спільного господарства, з огляду на те, що документальних доказів фактичного місця проживання разом зазначених осіб суду не надано. Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, які заповнював ОСОБА_6 за 2011, 2016, 2017, 2018 роки не містять відомостей щодо спірного майна та визначення ОСОБА_18 у складі сім`ї.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

ВСУ у постанові від 3 червня 2015 р. по справі N 6-38цс15 висловив наступну правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Висновки щодо належних та допустимих доказів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зроблені та викладені Верховним Судом у постанові № 524/10054/16 від 15 липня 2020 року.

Так, Верховний Суд зазначає, що: «Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».

Оскільки, під час розгляду справи не був підтверджений факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини ОСОБА_6 разом з ОСОБА_18 , а також спільної участі ОСОБА_6 в придбані спірного майна, що належить ОСОБА_18 , при цьому будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи заявлених позовних вимог спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_18 , ведення ними спільного побуту, виникнення спільних прав та обов`язків щодо спірного майна, суд обґрунтовано відмовив у задоволені позову.

Також судом вірно зазначено, щодо спільного придбання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 нерухомості у Республіці Болгарія, а саме те, що правовідносини спільного набуття нерухомості не можливо пов`язувати з правовідносинами спільного проживання без реєстрації шлюбу. З приводу зазначення спільної адреси в договорі від 07.06.2013 року, вказана адреса стосується спірного майна, однак нотаріус Республіці Болгарія ідентифікував сторін договору за закордонними паспортами, у яких інформація щодо місця реєстрації або проживання відсутня, у зв`язку з чим договірні відносини між померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не можуть бути беззаперечним доказом спільного проживання.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову

ОСОБА_24 вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що позивачем на підтвердження доводів позовних вимог були надані належні докази, проте судом не надано їм належної правової оцінки, також судом не враховані дійсні обставини справи, судом були зроблені суб`єктивні висновки, а докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги були оцінені вибірково, без врахування їх сукупного значення для розгляду справи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом було відмовлено у встановленні факту, що ОСОБА_2 є донькою померлого, за відсутності мотивування, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6 (а.с. 18 т. 1).

Відповідно до паспорту ОСОБА_2 є громадянкою Фінляндії (а.с. 14 т. 1).

Згідно з перекладом з фінської мови на українську мову перекладачем було перекладено прізвище ОСОБА_2 , як ОСОБА_7 (а.с. 15 т. 1).

Однак, колегія суддів звертає увагу, що розбіжності у прізвищі сталися саме з перекладу паспорту, в якому зазначено прізвище ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що встановлення факту родинних зв`язків, для отримання в подальшому спадщини, повинно бути розглянуто у позовному провадженні за участю відповідача, якого ці права стосуються.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не є спадкоємицею ОСОБА_6 , а тому не може бути належним відповідачем.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Доказів на підтвердження доводів позовних вимог та доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда