Постанова

Іменем України

12 січня 2022 року

м. Київ

справа № 202/34155/13

провадження № 61-7629св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач ? акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у складі судді Зосименко С. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк»), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що за умовами кредитного договору, укладеного 23 липня 2010 року між банком та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 961 065,00 грн на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення до 23 липня 2012 року. Виконання умов кредитного договору у розмірі 10 000,00 грн забезпечено договором поруки, укладеним 20 жовтня 2010 року з АТ «А-Банк». ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, допустив утворення заборгованість у розмірі 2 464 599,69 грн, яка складається із: 961 065,00 грн - заборгованість за кредитом, 49 019,26 грн - заборгованість за користування процентами за користування кредитом, 1 336 915,44 - пеня, 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 117 349,99 грн - штраф (процента складова).

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2010 року в розмірі 2 454 599,69 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 3 200,00 грн, стягнути солідарно із АТ «А-Банк», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2010 року в розмірі 10 000,00 грн (а. с. 3, т. 1).

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з АТ «А-Банк», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2010 року у розмірі 10 000,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2010 року у розмірі 1 110 084,26 грн, що складається із: 961 065,00 грн - заборгованість за кредитом; 49 019,26 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 100 000,00 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання розподілу судових витрат (а. с. 78-80, т. 1).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник допустив утворення заборгованості, тому є підстави для її стягнення в судовому порядку, у тому числі і з поручителя як солідарного боржника.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 07 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення із АТ «А-Банк», ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 000,00 грн та стягнення із АТ «А-Банк» на користь АТ КБ «ПриватБанк» судового збору в розмірі 243,60 грн скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 137-138, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до АТ «А-Банк» про стягнення кредитної заборгованості скасовано. Провадження у цій частині вимог закрито (а. с. 134-135, т. 1).

Судові рішення апеляційного суду мотивовані тим, що суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував положення статей 526, 610, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки останній порушив умови кредитного договору, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.

Апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду щодо солідарного стягнення з АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 000,00 грн, оскільки позовні вимоги банку стосовно стягнення суми з АТ «А-Банк» за договором поруки випливають із відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між юридичними особами, такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 173-177, т. 1).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що відповідачем було заявлено клопотання про призначення експертизи, яке залишилося не вирішеним, що позбавило відповідача можливості довести перед судом переконливість своїх тверджень про наявність або відсутність юридичних фактів, зокрема, дійсності підпису на кредитному договорі та заяві про видачу кредитних коштів.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи відповідача про те, що він не підписував спірний кредитний договір та не отримував кредитних коштів є необґрунтованими, оскільки відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, від проведення почеркознавчої експертизи відмовився. Позичальник допустив утворення заборгованості, тому є підстави для її стягнення в судовому порядку, у тому числі і з поручителя як солідарного боржника. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є недопустимим. Розмір пені, який визначений банком, значно перевищує розмір збитків банку, а тому суд першої інстанції правомірно застосував норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмір пені до 100 000,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, у якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором у розмірі 961 065,00 грн. ОСОБА_1 не підписував кредитний договір від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, анкету-заяву про отримання грошових коштів. Суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права в частині достовірності та належності доказів та визнали факт отримання грошових коштів і наявність заборгованості за кредитним договором лише за наявності оригіналу кредитного договору та оригіналу анкети-заяви на отримання грошових коштів. Суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У серпні 2021 року справу № 202/34155/13 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 3, 4 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

В ухвалі Верховного Суду від 26 липня 2021 року про відкриття касаційного провадження вказано, що касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року відзив, поданий АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , повернуто без розгляду особі, яка його подала, оскільки такий відзив поданий поза межами строку, встановленого судом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 липня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Д055Г/С, за яким останній отримав кредит у розмірі 961 065,00 грн, з кінцевим терміном повернення 23 липня 2012 року (а. с. 13-16, т. 1).

ОСОБА_1 складено анкети-заяви на отримання кредиту у розмірі 961 065,00 грн (а. с. 238, 239, т. 1).

23 липня 2010 року між дочірнім підприємством з іноземними інвестиціями «Новофарм-Інвест» (заставодавець) та АТ КБ «ПриватБанк» (заставодержатель) укладений договір застави автотранспорту № Д055Г/С, за умовами якого заставодавець із метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 липня 2010 року № Д055Г/С надає в заставу автотранспорт, а саме: BMW X5, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 961 065,00 грн (а. с. 146-148, т. 1).

Зобов`язання за кредитним договором від 23 липня 2010 року № Д055Г/С забезпечено порукою згідно з умовами договору поруки, укладеного 20 жовтня 2010 року із ПАТ «А-Банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобов`язання боржником.

Згідно із статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Звертаючись до суду із цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на неналежне виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, що призвело до утворення заборгованості у загальному розмірі 2 464 599,69 грн, що складається із: 961 065,00 грн - заборгованість за кредитом, 49 019,26 грн - заборгованість за користування процентами за користування кредитом, 1 336 915,44 - пеня, 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 117 349,99 грн - штраф (процента складова).

Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим допустив утворення заборгованості, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у загальному розмірі 1 110 084,26 грн.

Встановивши, що зобов`язання за кредитним договором забезпечено порукою згідно з договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладеним із ПАТ «А-Банк», за умовами якого відповідальність поручителя обмежується сумою 10 000,00 грн, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із наявності правових підстав для солідарного стягнення із ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 000,00 грн.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшуючи розмір пені, який підлягає стягненню із позичальника на користь банку до 100 000,00 грн, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що заявлений АТ КБ «ПриватБанк» розмір пені у сумі 1 336 915,44 грн не відповідає принципам розумності та справедливості та значно перевищує розмір збитків, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини третьої статті 551 ЦК України.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 7031181/16-ц.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідачів штрафу за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є недопустимим.

Такий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та відповідає усталеній практиці Верховного Суду, зокрема, постановам від 17 жовтня 2018 року у справі № 753/18485/16-ц (провадження № 61-36248св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 17 червня 2020 року у справі № 466/1669/16-ц (провадження № 61-14327св18).

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення із відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписував кредитного договору від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, анкети-заяви та не отримував грошових коштів у розмірі 961 065,00 грн, з огляду на таке.

У заяві від 27 січня 2020 року ОСОБА_1 просив суд призначити судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: кредитний договір від 23 липня 2010 року № Д055Г та всі інші документи, що є невід`ємною частиною кредитного договору від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, підписані ОСОБА_1 чи іншою особою? Документи щодо отримання кредитних грошових коштів згідно з кредитним договором від 23 липня 2010 року № Д055Г/С підписані ОСОБА_1 чи іншою особою? (а. с. 101, т. 1).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» оригінал кредитного договору від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та усі наявні матеріали кредитної справи за зазначеним договором, що є невід`ємною частиною кредитного договору від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, у тому числі письмові докази отримання кредитних грошових коштів ОСОБА_1 згідно з кредитним договором від 23 липня 2010 року № Д055Г/С у розмірі 961 065,00 грн (а. с. 103, 104, т. 1).

На виконання вимог зазначеної ухвали апеляційного суду АТ КБ «ПриватБанк» надано: оригінал кредитного договору від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , який містить підписи сторін; оригінал анкети-заяви ОСОБА_1 , в якій він просить видати кредит у розмірі 961 065,00 грн; оригінал договору застави автотранспорту від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та дочірнім підприємством з іноземними інвестиціями «Новофарм-Інвест», який містить підписи сторін (а. с. 225-228, 238, 246-249, т. 1).

04 березня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від підтримання клопотання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи (а. с. 32, т. 2).

Таким чином, ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що підпис у кредитному договорі від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, анкеті-заяві зроблений не ним, а іншою особою, відмовившись при цьому від проведення судової почеркознавчої експертизи, судами не встановлено, що зазначений кредитний договір визнавався недійсним, а тому в силу положень частини першої статті 204 ЦК України він є правомірним та створює взаємні права та обов`язки для його сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник не отримував грошових коштів у розмірі 961 065,00 грн фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду та встановлення нових обставин, які не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц, є необґрунтовані, оскільки у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини, ніж у цій справі.

Так, у справі № 703/3063/18 судами встановлено, що між банком та позичальником було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, проте остання не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, а тому суд дійшов висновку про недоведеність банком заявлених позовних вимог.

У справі № 190/1419/19-ц судами встановлено, що між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, проте банком не дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому відсутні підстави для стягнення із позичальника заборгованості за процентами, пенею.

Водночас, у справі № 202/34155/13, яка є предметом касаційного перегляду, судами встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що підтверджується укладеним кредитним договором від 23 липня 2010 року № Д055Г/С, у якому сторони погодили усі істотні умови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду справи має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук