Справа № 426/2082/21
РІШЕННЯ

іменем України

заочне

25 січня 2022 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Половинки В.О.

за участю секретаря судового засідання Гашинської В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . 21 лютого 2007 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. 25 квітня 2007 року ОСОБА_2 була зареєстрована в належному йому будинку. Але з грудня 2019 року вона фактично в цьому будинку не проживає, її речей в будинку не має, вона не сплачувала і не сплачує комунальні платежі, не бере участь у його утриманні. З 14 листопада 2020 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка разом з її малолітніми дітьми фактично мешкають з позивачем. Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо зняття з реєстрації, але з її боку ніяких дій не проводилося. Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, на адресу суду надав письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі просив їх задовольнити, не заперечує проти заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явилася у судове засідання, про місце, день та час слухання справи була повідомлена, відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, встановив відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що відповідно до резолютивної частини рішення Містівської сільської ради Сватівського району Луганської області №12 від 08 червня 2017 року « ОСОБА_1 оформити право власності на житловий будинок разом з господарчими будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 .». В той же час розглядалося питання «Про оформлення права власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 » (а.с. 9).

Отже, вказане рішення має розбіжності щодо адреси житлового будинку, а саме: виконкомом сільської ради розглядалося питання щодо житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , а прийнято рішення щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, не дивлячись на ці розбіжності, 22.06.2017 державним реєстратором Дудник Л.Б. здійснено державну реєстрацію про право власності 210060864 об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого вказано ОСОБА_1 , з розміром частки - 1. (а.с. 10-11).

Відповідно до даних паспорту виданого на ім`я ОСОБА_2 , в гафі сімейний стан наявна відмітка, про те, що 21.02.2007 року РАГС м. Сватове, Луганської області зареєстровано шлюб з ОСОБА_1 , 1987 року народження, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано: АДРЕСА_3 , (а.с. 7).

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 07 вересня 2020 року розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 лютого 2007 року відділом РАГС Сватівського РУЮ, Луганської області, актовий запис № 26 (а.с. 12-13).

Таким чином, судом встановлено, що право власності на будинок АДРЕСА_1 було набуто позивачем ОСОБА_1 за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 тому право відповідача на користування цим житлом, набуте за час шлюбу, що є об`єктом права спільної сумісної власності є непорушним і невід`ємним правом власника, якого власник не може бути позбавлений.

Будь яких інших доказів, які б підтверджували факт права власності на цей житловий будинок виключно за позивачем, в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є співвласником житлового будинку, тому суд позбавлений можливості визнати порушення прав позивача з боку відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідач не втратив права спільної сумісної власності на житловий будинок і тому не втратив право користування цим будинком. Сам той факт, що на даний час відповідач, який є співвласником житлового приміщення, не проживає у зазначеному будинку, не є підставою для визнання його таким, що втратив право проживання чи іншого користування спільною сумісною власністю.

Той факт, що відповідач не несе витрат на утримання житлового будинку, не оплачує комунальні послуги, не є підставою для припинення його права користування будинком. Вказані питання мають вирішуватись між співвласниками у інший встановлений законом спосіб, зокрема позивач не позбавлена можливості порушувати питання щодо стягнення з відповідача, як співвласника житла, понесених витрат на утримання своєї власності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391,405 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Сватівський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 31 січня 2022 року.

Суддя Сватівського

районного суду: В.О.Половинка