Справа № 306/7/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/7/20 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Виконавчий комітет Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області як орган опіки та піклування, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 24 вересня 2020 року, повний текст якого складено 3 жовтня 2020 року, головуюча суддя Жиганська Н.М., -

встановив:

ОСОБА_1 03.01.2020 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Сторони перебували в шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Рішенням Свалявського районного суду від 24.06.2015 шлюб розірвано, після чого дитина залишилися проживати з матір`ю.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні, повинен піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний і духовний розвиток.

З моменту розірвання шлюбу батько дітей ОСОБА_2 не цікавиться донькою, не бере участі в її вихованні, морально та матеріально її не підтримує. Ці обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов, показаннями свідків.

Посилаючись на ці обставини, на те, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини є доцільним позбавити відповідача батьківських прав щодо неї, ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 150, 157, 164 СК України щодо батьківських обов`язків та можливості позбавлення батька дитини батьківських прав щодо неї у разі його ухилення від виконання обов`язків із виховання дитини, позивачка ОСОБА_1 просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Свалявського районного суду від 24.09.2020, з урахуванням ухвали суду від 12.01.2021 про виправлення описки в рішенні суду, у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності. Суд погодився з висновком органу опіки та піклування, не вбачав підстав за відсутності доказів про умисне ухилення батька дитини від виконання його батьківських обов`язків, за умов, коли батько не втратив інтерес до контакту з дитиною, для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Суд враховував також, що інтересам дитини відповідає підтримання належних стосунків і контактів із обома батьками, якщо для того не існує обставин, які б суперечили інтересам дитини.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржила рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку сторони, суд необґрунтовано взяв до уваги лише висновок органу опіки та піклування про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини при тому, що вирішення по суті питання про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини орган опіки та піклування залишив на розсуд суду. Крім того, орган опіки та піклування підійшов до вирішення питання поверхово, без належного з`ясування обставин і думки сторін. Тому висновок не відповідає обставинам справи і суд управі був не погодитись із ним.

Натомість суд безпідставно не взяв до уваги докази, якими обґрунтовувала свої вимоги позивачка. Зокрема, під час розгляду справи було доведено, що з моменту народження дитини відповідач умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків, неодноразово заперечував своє батьківство, відмовився забрати дитину та позивачку з пологового будинку, за увесь час жодного разу не відвідав дитину, не поспілкувався з нею, не робив дитині подарунків, не надавав матеріальну допомогу. Аліменти на утримання дитини відповідач почав сплачувати лише після рішення суду та у зв`язку з наміром виїхати за кордон на сезонні роботи.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Ухвалами Закарпатського апеляційного суду:

від 15.03.2021 залучено Виконавчий комітет Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області до участі в справі як правонаступника Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування;

від 19.07.2021 покладено на Виконавчий комітет Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області як орган опіки та піклування обов`язок подати апеляційному суду до 01.10.2021 висновок щодо розв`язання спору з документами, на підставі яких він був складений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Русина Ю.І., які апеляцію підтримали, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Виконкому Керецьківської сільської ради як органу опіки та піклування, керівника Служби у справах дітей Керецьківської сільської ради Симканич Т.М., яка апеляцію позивачки вважає обґрунтованою, відповідача ОСОБА_2 , який скаргу не визнав, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами СК України щодо особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей.

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8, 9 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Особа діє у цивільних, у тому числі, в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 7, 8 СК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які з 16.04.2014 року перебували в шлюбі, що був розірваний чинним рішенням Свалявського районного суду від 24.06.2015 у справі № 306/1269/15-ц, після розірвання шлюбу доньку сторін ОСОБА_3 залишено на проживанні з матір`ю, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим 12.06.2014 Виконкомом Керецьківської сільської ради, довідками Виконкому Керецьківської сільської ради від 20.06.2019 № 718 і від 08.10.2019 № 1060 (а.с. 6, 7), вказаним вище рішенням суду (посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/46135578), іншими матеріалами справи.

Як установлено рішенням Свалявського районного суду від 24.06.2015 у справі № 306/1269/15-ц, позов про розірвання шлюбу пред`явила ОСОБА_1 через втрату взаєморозуміння з чоловіком та його негідну поведінку, оскільки той залишив їх після народження дитини і сторони не проживають разом з 04.09.2014, відповідач подав суду заяву про розгляд справи без його участі та не заперечував проти задоволення позову.

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , однак, як пояснила суду першої інстанції (а.с. 103), а також підтвердила в апеляційному суді, фактично проживає з донькою ОСОБА_3 , чоловіком у другому шлюбі ОСОБА_7 і донькою ОСОБА_8 , 2016 р.н., в будинку АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Чинним рішенням Свалявського районного суду від 26.09.2019 у справі № 306/1256/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову 24.06.2019 і до досягнення дитиною повноліття (посилання в мережі Internet на ЄРДР https://reyestr.court.gov.ua/Review/84310057). Цей позов був пред`явлений ОСОБА_1 , оскільки відповідач не цікавиться життям дитини, не бере ніякої участі в її утриманні та вихованні, тоді як працездатний і систематично перебуває на сезонних роботах за кордоном. Відповідач заперечував щодо розміру та способу стягнення аліментів посилаючись на свою інвалідність 3-ї групи, невелику пенсію, неспроможність працювати за станом здоров`я та проживання з матір`ю похилого віку.

З розрахунків заборгованості за аліментами, складених 02.01.2020 і 04.02.2020 гол. держвиконавцем Свалявського РВ ДВС О.Ю. Раточкою, випливає, що на підставі рішення суду в справі № 306/1256/19 виконавчий лист був виданий 28.10.2019, нарахування аліментів розпочалося з червня 2019 року, максимальний розмір аліментів за один місяць становив 889,50 грн, фактична сплата аліментів розпочалася з грудня 2019 року, станом на січень 2020 року заборгованість за аліментами була погашена (а.с. 29, 30).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилалася на невиконання відповідачем ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , оскільки відповідач не бере жодної участі в її житті, вихованні, у спілкуванні з нею, в утриманні дитини, що свідчить про ухилення батька від виконання своїх обов`язків та слугує підставою для позбавлення його батьківських прав щодо дитини.

На підтвердження доводів позову ОСОБА_1 надала суду, серед іншого:

акт обстеження матеріально-побутових умов проживання в будинку АДРЕСА_1 , складений комісією Керецьківської сільської ради, в якому зафіксований склад сім`ї позивачки (окрім неї - чоловік ОСОБА_7 , 1993 р.н., дочки ОСОБА_3 , 2014 р.н., і ОСОБА_8 , 2016 р.н.) та вказано, зокрема, що батько ОСОБА_2 не займається вихованням дочки ОСОБА_3 та матеріально її не підтримує (а.с. 14);

довідку Керецьківського дошкільного навчального закладу від 01.07.2020 № 22, в якій зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала заклад по 01.06.2020 і увесь час відвідування закладу її щоденно приводили та забирали мати ОСОБА_1 , бабуся ОСОБА_9 та вітчим ОСОБА_7 (а.с. 99).

Заперечуючи проти позову (а.с. 28), відповідач ОСОБА_2 зазначав, що доля дитини для нього важлива, він її любить, про що свідчить сплата аліментів, а стосовно участі у вихованні дитини, то він неодноразово намагався побачити дитину, але позивачка з цього приводу влаштовувала скандали, тому він вирішив перечекати, щоб позивачка заспокоїлася, а дитина не зазнала психологічної травми. З дитиною він хоче бачитися, хоче піклуватися про неї, для чого звернувся до Свалявської РДА по визначення часу для побачень з дитиною і сподівається, що після цього позивачка не чинитиме йому перешкод у зустрічах із дитиною.

30.06.2020 до Свалявського районного суду надійшов висновок Свалявської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 30.06.2020 № 01-18/236, в якому перераховані факти щодо народження дитини, розірвання шлюбу між сторонами, стягнення з батька дитини та сплати ним аліментів на її утримання, обстеження представниками Керецьківської сільради умов проживання дитини з констатацією, що батько дитини не займається її вихованням, зазначено, що ОСОБА_2 заперечив проти позбавлення його батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , оскільки він сплачує аліменти та спілкується з нею, та сформульований такий висновок:

на підставі вищевикладеного та керуючись статтею 164 СК України, враховуючи, що батько утримує дитину та спілкується з нею, у зв`язку з відсутністю достатньої кількості компрометуючих матеріалів на батька, в інтересах дитини вирішено, питання доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на розгляд суду (а.с. 61-62).

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , який з`явився в одне судове засідання, дали пояснення, крім того, були допитані свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , ці учасники судового процесу стверджували, зокрема, таке:

позивачка ОСОБА_1 :

відповідач ОСОБА_2 не займався дитиною з її тримісячного віку, не займався вихованням і розвитком доньки, не мав до неї батьківських почуттів;

востаннє відповідач бачив доньку в семимісячному віці, при цьому, спричинив конфлікт, стверджуючи, що дитина не схожа на нього, пропонував викликати поліцію;

позивачка проживає з іншим чоловіком, у них є спільна донька, чоловік любить її доньку від першого шлюбу, є для неї справжнім батьком і бажає удочерити її;

фактичним місцем проживання є будинок АДРЕСА_2 ;

дитина не знала про свого біологічного батька і стала цікавитися, чому всі в сім`ї мають прізвище « ОСОБА_12 », а вона - « ОСОБА_13 », оточуючі не знають, що вона не є рідною дитиною її другого чоловіка, донька вже йде до першого класу і категорично «не хоче писатися як ОСОБА_13 »;

водночас вона ніколи не заперечувала проти спілкування біологічного батька з донькою, не блокувала телефон, але саме той не спілкується і вперше написав їй лише тоді, коли вона подала позов про стягнення аліментів;

позов про стягнення аліментів подала, бо відповідач їздив за кордон і багато заробляв, він не сплачував аліменти і тільки після того, як вона звернулася до виконавчої служби для заборони відповідачу виїзду за кордон він сплатив аліменти;

відповідач ОСОБА_2 :

він поїхав на заробітки до Росії, а коли повернувся, дізнався, що позивачка живе з іншим чоловіком, після чого з нею розлучилися у 2014 році, вона вигнала його з дому, коли став не потрібен;

він писав заяву для встановлення часу побачень із дитиною, але того ж літа (у 2015 році) потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, був засуджений і був під домашнім арештом, бо його не могли помістити в СІЗО за станом здоров`я, оскільки він шість місяців лежав у ліжку після ДТП, потім лікувався і «став на ноги» через два роки, а суди тягнулися більше трьох років;

він не подав документи для встановлення часу побачень із дитиною, бо мати дитини не дала йому свідоцтво про народження дитини;

позивачка не пояснювала дитині, чому в неї інше прізвище і вимагала від нього відмовитися від дитини;

позивачка не допускала його до дитини, він телефонував позивачці з питаннями про дитину, але вона сказала, що він прийде, лише постоїть під воротами, бо то чужа власність, а в дитини є інший батько, а потім одного разу він купив дитині одяг, але той не підійшов, бо він не знав розмірів, позивачка йому їх не повідомила;

він не з`являвся до дитини чотири роки;

свідок ОСОБА_10 :

проживає по АДРЕСА_2 поряд із сім`єю позивачки, до 01.11.2019 працювала в лікарні позмінно, тепер не працює, перебуває вдома і жодного разу не бачила відповідача ОСОБА_2 , щоб він приходив до дитини;

свідок ОСОБА_11 :

проживає по АДРЕСА_2 , сусідка позивачки і за весь час зовсім не бачила, щоб відповідач ОСОБА_2 заходив, він не спілкується з дитиною, за такий час побачила б, якби він приходив.

Під час апеляційного розгляду справи позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 підтвердили по суті свої позиції та пояснення в суді першої інстанції, а також додатково пояснили:

позивачка ОСОБА_1 :

після розірвання шлюбу відповідач приходив до дитини лише один місяць, потім зустріч у січні 2015 року, коли відповідач приніс дитині одяг, іграшку і коли стався конфлікт через те, що начебто дитина на схожа на нього, була за сім років єдиною самостійною спробою з його боку зустрітися з дитиною і проявити про неї турботу;

до квітня 2021 року дитина не знала про існування біологічного батька, вона про це дитині не казала, бо відповідач не цікавився дитиною з самого її народження, дитину виховує інший батько, але орган опіки та піклування рекомендував пояснити дитині про існування біологічного батька;

після пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав відповідач попросив про зустріч із дитиною, вона запропонувала, щоб для початку він прийшов до дитини як хресний батько, щоб дитина звикла, а потім вона б дитині поступово пояснила, що він біологічний батько, але відповідач від цього відмовився;

вона виконала рекомендацію органу опіки та піклування, але дитина не сприймає відповідача як батька, вони домовилися зустрітися «на нейтральній території», однак, відповідач не прийшов, вони з дитиною чекали його годину, потім десь через дві години він зателефонував, познайомився з дитиною, але дитина сказала, що не хоче його знати, не хоче з ним спілкуватися, нервувала, хоча вона пробувала вмовити дитину бачитися з відповідачем, після цього все припинилося, а відповідач перестав платити аліменти;

відповідач не дає згоду на удочеріння доньки чоловіком позивачки;

після пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав поведінка відповідача ОСОБА_2 , окрім слів про заяву про встановлення годин зустрічей із дитиною, не змінилася, дитина йому не цікава;

за останній рік відповідач 5-6 місяців був на заробітках і жодного разу не телефонував;

за взаємною згодою питання вирішити неможливо, а дитина мала великий стрес від зустрічі з відповідачем у квітні і не хоче йти на контакт із ним;

у кінці цього року відповідач сплатив аліменти, але це не прояв любові до дитини, він сплачує, бо до цього зобов`язує виконавча служба;

відповідач ОСОБА_2 :

реальне покарання після засудження за вчинення ДТП не відбував, довго лікувався, «став на ноги» приблизно в середині 2017 року, потім близько чотирьох років тривали суди, чотири роки був удома, не мав грошей на лікування;

відвідувати дитину не міг, бо колишня дружина забороняла, він телефонував дружині, але вона відповідала «як хоче», а коли приходив з подарунками, його просто виставляли, це було «пару раз»;

він хотів приїхати на зустріч із дитиною, не мав подарунків для дитини, бо хотів повести її в магазин, щоб вона сама вибрала собі подарунки, але дитина не хотіла спілкуватися, йти в магазин, була «наговорена»;

перешкоди в спілкуванні з дитиною та в зустрічах із нею не може нічим підтвердити;

він інвалід ІІІ групи, не працює, бо за станом здоров`я йому важко влаштуватися на роботу;

їздить на заробітки, був на заробітках останні 5-6 місяців, перед тим був у Росії, а перед тим знаходився в Україні, позивачці не телефонував щодо дитини, бо відповідь буде одна: «це тебе не стосується»; має житло, автомобіль «Форд-Мондео», але це не його автомобіль;

стосовно конфлікту у січні 2015 року та відсутності зустрічей з дитиною протягом близько семи років, а також стосовно пропозиції про зустріч із донькою в якості хресного батька, то так і було, але позивачка просила його відмовитися від дитини;

він хоче брати участь у вихованні дитини, хоче її відвідувати, хоче, щоб для цього були призначені години;

заборгованості за аліментами він не має, станом на листопад 2021 року погасив її.

При розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 ч. 6 СК України).

Наявний у справі висновок Свалявської райдержадміністрації як органу опіки та піклування від 30.06.2020 № 01-18/236 з огляду на його зміст указує на те, що райдержадміністрація як орган опіки та піклування не виконала покладеного на неї законом обов`язку надати висновок щодо розв`язання спору та по суті ухилилася від цього. Поза тим, формулювання у висновку про те, що «що батько утримує дитину та спілкується з нею» суперечить дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції вирішив спір пославшись на вказаний висновок Свалявської райдержадміністрації як органу опіки та піклування, який по суті таким не є. Беручи до уваги цю обставину та виходячи з положень ст. 19 СК України, ст. 56 ч. 6 ЦПК України, ухвалою апеляційного суду від 19.07.2021 покладено на Виконавчий комітет Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області як орган опіки та піклування обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору (а.с. 169-170).

На стадії апеляційного розгляду справи до суду надійшов висновок Служби у справах дітей Керецьківської сільської ради від 29.03.2021 № 2, затверджений рішенням Виконкому Керецьківської сільської ради від 07.04.2021 № 18, про участь одного з батьків у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 161-162).

Як випливає з цього висновку, службою у справах дітей за участю шкільного психолога з використанням відповідної методики під час бесіди з ОСОБА_3 було з`ясовано, що дитина не згадувала про свого біологічного батька і вважає своїм татом вітчима, який дбає про неї з декількох місяців від народження. Було рекомендовано: матері дитини ОСОБА_1 якнайшвидше довести до відома дитини про її біологічного батька ОСОБА_2 ; батьку дитини ОСОБА_2 знайти можливість якнайшвидше познайомитися зі своєю донькою ОСОБА_3 , батькам дитини були роз`яснені положення СК України щодо прав і обов`язків батьків у питанні участі у вихованні дитини, у спілкуванні з нею та недопустимості вчинення перешкод у цьому.

06.12.2021 до апеляційного суду надійшов висновок Виконавчого комітету Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області як органу опіки та піклування від 02.12.2021 № 1041/02-06. Орган опіки та піклування дійшов висновку:

оскільки ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, доцільно позбавити його батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Такий висновок обґрунтований тим, що:

за даними обстеження умов проживання ОСОБА_2 він мешкає в будинку АДРЕСА_3 , будинок у чудовому стані, добре вмебльований, у дворі дороге авто, але при цьому батько не цікавиться життям та вихованням єдиної доньки ОСОБА_3 , не навідується до неї, не вітає на день народження;

це не змінилося й після рекомендаційного рішення виконкому від 07.04.2021, оскільки дитина не знала про біологічного батька і не знала б про нього, коли б не сплата батьком аліментів, яка спонукала згадати про свою дитину;

мати дитини виконуючи рішення комісії від 29.03.2021 наступного дня організувала зустріч доньки з біологічним батьком, який не прийшов після години його очікування, а потім прийшов додому до дитини із першим подарунком за сім років - м`якою іграшкою, яку дитина не захотіла брати;

після цього ОСОБА_2 не шукав зустрічей із донькою, поїхав на заробітки;

при розмові з дитиною в присутності шкільного психолога помітно, що дитина відчуває себе зрадженою, стала більш збудженою, емоційною;

на засідання комісії, призначене на 24.09.2021, ОСОБА_2 будучи належно повідомленим про нього не з`явився, за поясненням ОСОБА_1 батько не привітав із днем народження доньку хоча б у телефонній розмові, на яку та чекала;

04.11.2021 з`явилися обоє батьків, але засідання комісії не відбулося через відсутність повного її складу, проте, з батьками вчергове була проведена профілактична бесіда, в ході якої ОСОБА_2 відповідав, що «так склалися обставини»;

того ж дня мати дитини знову організувала її зустріч із біологічним батьком, на яку той прийшов без жодного подарунку, але побачивши, як травмується дитина, пообіцяв дати згоду на зміну її прізвища, проте наступного дня зателефонував і сказав, що передумав, вкотре граючи почуттями дитини;

на засіданні 30.11.2021 комісія заслухавши обидві сторони дійшла висновку, що ОСОБА_2 живе своїм зручним життям, у якому немає місця дитині;

батько дитини просив призначити йому години спілкування з нею, а на запитання про причини неявки після засідання комісії для подання заяви, про яку було обговорено, ОСОБА_15 відповів, що він забув;

тобто, все, що стосується єдиної доньки, її біологічний батько забуває.

Пояснюючи свою позицію в апеляційному суді, представник органу опіки та піклування ОСОБА_16 повністю підтримала вказаний висновок, а також зазначила, що відповідач ОСОБА_2 висловлював намір написати заяву про встановлення графіку побачень із донькою ОСОБА_3 , однак, жодного разу такої заяви так і не подав.

Порядком перевірки пояснень і доводів відповідача ОСОБА_2 суто в контексті наявності чи відсутності обставин, які б упливали на можливість виконання батьківських обов`язків, апеляційним судом установлено, що:

вироком Свалявського районного суду від 18.03.2016 у справі № 306/2588/15-к (посилання в мережі Internet на ЄРДР https://reyestr.court.gov.ua/Review/56535812) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України (дорожньо-транспортна пригода, в якій 10 пасажирів автомобіля та водій ОСОБА_2 зазнали тілесних ушкоджень різних ступенів тяжкості, в тому числі, один пасажир від ушкоджень помер, мала місце ІНФОРМАЦІЯ_2 );

призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із трирічним іспитовим строком;

стягнуто з ОСОБА_2 :

на користь ОСОБА_17 100000,00 грн моральної шкоди та 45501,00 грн матеріальної шкоди;

на користь ОСОБА_18 50000,00 грн моральної шкоди та 15346,00 грн матеріальної шкоди;

на користь держави 1690,00 грн витрат на залучення експертів;

вироком Апеляційного суду Закарпатської області від 11.08.2017 (посилання в мережі Internet на ЄРДР https://reyestr.court.gov.ua/Review/68226893) апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Закарпатської області Герича А. Й. задоволено, вирок Свалявського районного суду від 18.03.2016 в частині призначеного ОСОБА_2 покарання скасовано, призначено ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; у решті вирок суду першої інстанції залишено без змін;

постановою Верховного Суду від 17.10.2018 (посилання в мережі Internet на ЄРДР https://reyestr.court.gov.ua/Review/77361882) касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 11.08.2017 відносно ОСОБА_2 - без зміни.

Будь-яких доказів щодо періоду свого лікування від травм, яких зазнав у ДТП, а також щодо інших обставин, які б випливали з факту засудження за вчинення злочину, відповідач ОСОБА_2 суду не надавав.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ст. 6 ч. 2);

забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини;

поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 ч.ч. 1, 3);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини;

батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);

жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

Відповідно до національного законодавства, яке узгоджується з приписами Конвенції про права дитини:

регулювання сімейних відносин здійснюється СК України з метою, зокрема, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1 ч. 2 СК України);

сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою;

сімейні права не можуть бути передані іншій особі, а сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу;

невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених СК України (ст. 14 ч. 1, ст. 15 ч.ч. 1, 4 СК України);

кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ст. 51 Конституції України);

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; за загальним правилом, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 ч.ч. 1, 2 СК України);

батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ст. 150 ч.ч. 1, 2, 3, 4 СК України, ст. 12 ч. 1 Закону України «Про охорону дитинства»);

батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 ч. 1 СК України);

дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї (ст. 152 ч. 2 СК України);

мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 ч. 1 СК України);

батьки мають право на самозахист своєї дитини (ст. 154 ч. 1 СК України);

здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності;

батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2 СК України);

питання виховання дитини, за загальним правилом, вирішується спільно;

той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею;

той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини;

батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини; договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 157 ч.ч. 1, 2, 3, 4 СК України);

за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї; рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення;

рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (ст. 158 ч.ч. 1, 2 СК України);

якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод;

суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування;

в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи;

під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 159 ч.ч. 1, 2 СК України);

мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини (ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України);

право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема, один з батьків (ст. 165 ч. 1 СК України);

особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною;

особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ст. 166 ч.ч. 1, 2 СК України, ст. 12 ч. 4 Закону України «Про охорону дитинства»);

мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною; суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи (ст. 168 ч. 1 СК України);

батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України);

за рішенням суду на утримання дитини стягуються аліменти, розмір яких має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ст. 181 ч. 3, ст.ст. 182, 183, 184 СК України).

Оцінюючи фактичні обставини справи, правові позиції сторін, наявні докази і матеріали в сукупності та у взаємозв`язку з нормами законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, колегія суддів приходить до таких висновків.

Підстави, з яких був пред`явлений позов, а саме, те, що відповідач ОСОБА_2 не цікавиться донькою ОСОБА_3 , не бере участі в її вихованні, морально та матеріально її не підтримує, чим ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, ці підстави позову апеляційний суд визнає реальними, обґрунтованими та доведеними в належний процесуальний спосіб.

У спорі, що розглядається, мають значення передовсім позиція саме відповідача та його особисті реальні дії чи бездіяльність, а не слова, у питанні виконання обов`язків із виховання дитини, її розвитку, піклування про неї тощо. Встановлено та нічим не спростовано відповідачем, що він протягом тривалого часу (багатьох років) не проявляв жодного інтересу до доньки, не брав ніякої участі в її житті, вихованні та розвитку і таке ставлення реально не змінилося й на час апеляційного розгляду справи. Власне, відсутність активних дій, спрямованих на встановлення контакту з дитиною, на участь у можливих межах у її житті не заперечується й відповідачем.

Апеляційний суд у контексті ймовірних перешкод для контактів із донькою не може сприйняти посилання відповідача на факт вчинення ним ДТП, засудження, подальшого лікування внаслідок отриманих травм і відповідних судових процесів.

По-перше, наслідки вчинення відповідачем протиправних дій у жодному разі не можуть давати йому будь-яких матеріально- чи процесуально-правових переваг у даному спорі.

По-друге, твердження відповідача про певні періоди лікування та/або реабілітації цілком бездоказові та не дають процесуальних підстав для їх врахування.

По-третє, і в разі, якщо, умовно, взяти до уваги наведену відповідачем версію цих обставин у максимальних параметрах (ДТП в липні 2015 року, після цього шість місяців лікування від травм, після цього близько двох років для того, щоб «стати на ноги»), то відповідач відновив у достатній мірі стан свого здоров`я приблизно в межах другої половини - кінця 2018 року і ніякі об`єктивні причини не пояснюють відсутність в усякому разі з цього часу будь-яких дій із його боку, спрямованих на спілкування з донькою, як не пояснюють причини відсутності таких дій і до цього часу.

По-четверте, з певного часу після одужання відповідач став їздити на заробітки за межі України, тож відновив свою працездатність у тій мірі, яка необхідна для таких поїздок.

Сама по собі нерегулярна сплата аліментів на підставі рішення суду, тобто, сплата примусово стягнутих аліментів за відсутності добровільного виконання імперативно покладеного на батька обов`язку з утримання дитини не може свідчити про належне виконання ним обов`язку з виховання дитини в розумінні ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України. Слід також зауважити, що аліменти сплачуються в мінімальному розмірі, обставини, за яких з відповідача були присуджені аліменти, вказують, що він не виконував свого обов`язку з матеріального утримання дитини та щонайменше в першій половині 2019 року вже виїздив на заробітки, період сплати аліментів узгоджується з часом, у який відповідач за його визнанням виїздив за межі України на заробітки, для чого зобов`язаний був не мати заборгованості за присудженими аліментами. Ініціативу зі збільшення грошового утримання для доньки ОСОБА_3 відповідач не проявляв.

Тобто, рутинна, формальна та вимушена сплата відповідачем аліментів, які покривають незначну частку необхідних на утримання доньки витрат, не є ознакою участі батька у вихованні доньки, доказом участі в її розвитку, та, власне, не є і доказом достатньої участі суто в матеріальному утриманні дитини. Окрім цього, й факт пред`явлення позову про стягнення аліментів, який вже сам по собі свідчить про неналежне виконання батьківських обов`язків, не спонукав батька дитини змінити в подальшому свою поведінку щодо контактів із дитиною, участі в її вихованні тощо.

Доводи відповідача про наявність перешкод із боку позивачки для зустрічей із донькою, про відмову спілкуватися телефоном і т.ін. не ґрунтуються на жодних доказах і як такі цілком голослівні. Позивачка заперечує ці доводи, вказує, що не блокувала телефон, не перешкоджала зустрічам батька з дитиною, натомість саме він не проявляв ніякої ініціативи в цьому. Факт наявності будь-яких перешкод батькові з боку матері дитини в контакті з дитиною не встановлений у жодний спосіб, відповідач не звертався ані до органу опіки та піклування, ані до суду з вимогами про усунення відповідних перешкод, якщо такі, як він стверджує, були, як не звертався й із вимогами про встановлення порядку (графіку) зустрічей із донькою, порядку участі батька в її вихованні тощо. Натомість позиція та дії позивачки свідчать про виконання вказівок органу опіки та піклування, про те, що вона намагалася сприяти батькові у встановленні контакту з дитиною, а не перешкоджала цьому.

Суд першої інстанції вирішив спір за відсутності належного висновку органу опіки та піклування і, крім того, врахував документ, який не відповідає дійсним обставинам. При цьому, суд не дав по суті оцінки змісту пояснень сторін та показанням свідків, тоді як такі підтверджують фактичну повну багаторічну відсутність відповідача як батька дитини в її житті в початковий період формування особистості, коли закладаються основи сприйняття дитиною навколишнього світу, передусім, сприйняття себе як члена сім`ї, сприйняття батьків як рідних і найближчих людей.

Висновок Виконкому Керецьківської сільської ради як органу опіки та піклування відповідає фактичним обставинам, встановленим у справі апеляційним судом, позиція органу опіки та піклування сформульована ясно, чітко, за результатом з`ясування відповідних обставин та неодноразових зустрічей із батьками дитини, а також з урахуванням результату бесід, проведених із дитиною. Цей висновок не спростований по суті відповідачем, апеляційний суд не має належних і достатніх підстав не погоджуватися з ним.

На переконання колегії суддів, позиція відповідача ОСОБА_2 у справі є маніпулятивною, оцінці підлягають не його слова про любов до доньки ОСОБА_3 , про бажання бачитися з нею, піклуватися і т.ін., а також самі по собі факти заперечення проти позову та проти апеляції позивачки, а його реальні дії, а радше - бездіяльність, які повністю розходяться зі словами. Апеляційний суд відзначає повну багаторічну бездіяльність, безініціативність, повну пасивність відповідача та невиконання ним батьківських обов`язків щодо доньки. Така бездіяльність не може оцінюватися без урахування періоду, протягом якого вона має місце, а у випадку, що має місце, цей період не є коротким, бездіяльність батька не є певним епізодом чи певними епізодами, обумовленими поважними причинами, а є надто тривалою та нічим не виправданою відповідачем.

За час відсутності ОСОБА_2 у житті доньки ОСОБА_3 у дитини природно склалися та утвердилися стосунки в сім`ї з матір`ю, з чоловіком матері, якого вона чітко і повністю сприймає саме як свого батька, з сестрою, народженою в другому шлюбі матері, тобто, змалечку склалися стосунки в новій сім`ї, між членами якої утворилися міцні позитивні психологічні зв`язки. Ніщо в цій справі не свідчить про те, що такі відносини в сім`ї дитини не відповідають найкращим її інтересам. Натомість раптова, у зв`язку лише з позовом про позбавлення батьківських прав, поява в житті дитини біологічного батька після близько семи років його повної відсутності та ігнорування дитини, поведінка відповідача спричиняють для дитини негативне психоемоційне навантаження, порушують усталене, звичне і зрозуміле для неї життя, стосунки в сім`ї.

Виходячи з конкретних обставин, які мають місце в справі, винна поведінка відповідача ОСОБА_2 як батька доньки ОСОБА_3 , яка свідчить про тривале та без поважних для того причин і при розумінні батьком своїх обов`язків ухилення від виконання таких обов`язків щодо виховання дитини, про свідоме нехтування ними, а також свідчить про незмінність такої поведінки і після пред`явлення матір`ю дитини позовів про стягнення аліментів та про позбавлення батьківських прав, доведена, чого його слова і необґрунтовані заперечення проти позову та апеляції не спростовують по суті.

У цій конкретній справі апеляційний суд не має підстав для висновку, що самі по собі факти заперечення проти позову та проти апеляції позивачки свідчать про інтерес відповідача до дитини, а також вважає, що на тлі відсутності реальних дій на виконання батьківських обов`язків такі маніпулятивні формальні дії, що вчиняються відповідачем лише у власних інтересах, створюють і провокують тривалу правову невизначеність, яка суперечить інтересам дитини, що їх біологічний батько дитини ігнорує. Попри те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у справі не встановлені виняткові обставини, які б виходячи з найкращих інтересів дитини давали апеляційному суду законні підстави для відмови в обґрунтованому та доведеному позові, в задоволенні справедливої вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію позивачки ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити та позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Свалявського районного суду від 24 вересня 2020 року скасувати, позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за поштовою адресою: АДРЕСА_3 , батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2102,00 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 січня 2022 року.

Судді