РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/8140/21

Провадження № 2/638/1944/22

01.02.2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Календіної А. С.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Натини А .О.

з участю представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Попова В. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грузкова Ю. В. про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грузкова Ю. В. про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно, та згідно прохальної частини уточненої позовної заяви просить суд: 1) визнати недійсним договір дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, укладений 03.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю. В. 03.11.2016 року, зареєстрований в реєстрі №1864; 2) звернути стягнення на предмет застави згідно з договором позики від 20.09.2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладеного договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власність 40000 доларів США; позика надавалася строком на 4 роки, тобто до 20.09.2020 року, та з можливістю дострокового повернення коштів. Відповідно до умов договору, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань, а саме повернення отриманої суми коштів, позичальник повинен передати позикодавцю у власність майно, а саме 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ А-18, загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Передача такого майна, яке належало ОСОБА_2 , повинна відбутися протягом двох років з моменту виникнення заборгованості, тобто до 20.09.2022 року. Станом на момент звернення до суду кошти є не повернутими. Перебуваючи на консультації у адвоката, позивач дізнався, що 19/40 часток від 19/20 частки нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ А-18, загальною площею 85,3 кв. м., що находяться за адресою: АДРЕСА_1 було відчужено позичальником його дружині - ОСОБА_3 згідно договору дарування від 03.11.2016 року. Позивач вважає такий договір фіктивним, адже позичальник вирішив його задля уникнення відповідальності за договором позики з метою не передачі майна. Саме тому такий договір було укладено з дружиною, а не було продано чи укладено інших правочинів з іншими особами, які не є родичами позичальника. Більш того, ціна правочину є надто низькою, що знову ж підтверджує той факт, що майно було відчужене задля уникнення відповідальності за договором позики. Вважає, що договір дарування було укладено саме з підстав того, що позичальник не бажав виконувати умови договору позики, а тому ним заявлено вимогу про визнання договору дарування від 03.11.2016 року недійсним з підстав його фіктивності, а також звернення стягнення на предмет застави згідно з договором позики від 20.09.2016 року. Просить суд позов задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Попова В. А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, чинним законодавством України встановлюється форма забезпечення виконання зобов`язання, а саме він вчиняється у письмовій формі, а вчинений із недодержанням письмової форми правочин є нікчемним, при цьому взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Позикодавець за цим договором може звернутися із позовною заявою до позичальника про стягнення заборгованості за договором позики, а зазначення позивачем про наявність свідків за договором позики не має жодного значення за умови недодержання законодавчо визначених умов чинності такого правочину. За умови недійсності положень про заставу, за умови збереження позивачем свого права звернутися до суду за стягненням заборгованості, відповідач вважає що жодне право позивача не було порушено. Відповідач ОСОБА_3 до цього моменту не мала жодної інформації про наявність будь-яких договорів позики, законно отримала право власності на майно і є добросовісною набувачкою, у зв`язку з чим не має жодного обов`язку розрахунку за зобов`язаннями інших осіб, складених у незаконний спосіб. Крім того, сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову. Наголошує, що позивач та відповідач 1 цієї справи є приятелями, а позовна заява направлена на позбавлення законного права власності відповідача 2 ( ОСОБА_3 ), як наслідок конфлікту між відповідачем 1 та відповідачем 2. Відповідач 1 повідомив, що має намір в будь-який спосіб визнати договір дарування недійсним, щоб повною мірою заволодіти майном. Дії відповідача 1 пояснюються тим, що він самовільно, без погодження з відповідачем 2 передав у користування всю площу приміщення за договором оренди третім особам і одноособово отримує за це прибуток, а відповідача 2 не пускає та перешкоджає у доступі до користування цим майном. Вважає, що договір позики є фіктивним, адже містить помилки та у випадку необхідності можна визначити давність документу шляхом призначення експертизи давності підпису. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Натина А.О. в судовому засіданні наголосив, що дійсно договір позики укладався та ОСОБА_2 кошти від позивача отримував, однак проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Попов В. А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, просив суд відмовити в його задоволенні.

Судом встановлено, що третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грузкова Ю. В. померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис про смерть №18642 від 13.12.2018 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а. с. 101).

Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи та надані під час судового розгляду, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як встановлено матеріалами справи, зокрема із договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 12.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О. В. 12.05.2016 року за реєстровим №999, ОСОБА_4 передала у власність, а покупці прийняли у власність наступним чином: ОСОБА_2 19/20 частин, а ОСОБА_5 1/20 частин нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ. А-18, загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 40).

20.09.2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладеного договір позики, відповідно до пункту 1.1 якого позикодавець передав позичальнику позику у сумі 40000 (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно національній валюті України гривні на дату отримання позики. Даний договір є безпроцентним, що тягне за собою відсутність нарахувань процентів за користування позикою протягом строку, встановленою п. 1.3 договору. Позика надається строком на 4 роки. Позичальник бере на себе обов`язок щодо повернення тіла позики позикодавцеві у строк до 20.09.2020 року включно (а. с. 38-39).

З даного договору позики від 20.09.2016 року вбачається, що він забезпечений заставою, якою є 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать позичальнику ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О. В. 12.05.2016 року за реєстровим №999, реєстраційний номер нерухомого майна 01 (пункти 3.1-3.2)

За приписами пункту 3.8 договору позики від 20.09.2016 року, позикодавець має право звернути стягнення на заставне майно протягом двох років з моменту виникнення заборгованості, тобто до 20.09.2022 року. У випадку відмови позичальника передавати заставне майно у добровільному порядку, позикодавець має право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно.

Ухвалою Дзержинською районного суду м. Харкова від 29.09.2021 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено, витребувано від Харківського обласного державного нотаріального архіву (61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) дублікат/ксерокопію договору дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, реєстровий номер 1864, виданий 03.11.2016 року.

Відповідно до договору дарування 19/40 часток нежитлових приміщень від 03.11.2016 року, ОСОБА_2 безоплатно передав у власність своїй дружині, а ОСОБА_3 прийняла у власність 19/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ. «А-18», загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому згідно пункту 2 вказаного договору цей дар сторонами оцінений у 58425, 00 грн. (а. с. 99).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.07.2021 року за №267225886, вбачається, що власником об`єкта нерухомого майна 21/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ «А-18», загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_2 (а. с. 51).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.07.2021 року за №267221942, вбачається, що власником об`єкта нерухомого майна 19/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ «А-18», загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.11.2016 року є відповідач ОСОБА_3 (а. с. 52).

Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_1 посилається те, що договір дарування частини нежитлових приміщень був укладений ОСОБА_2 з метою невиконання своїх зобов`язань за договором позики від 20.09.2016 року та надаючи правову оцінку вказаному суд зазначає наступне.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів. Боржник (дарувальник) ОСОБА_2 , який будучи стороною договору позики отримав грошові кошти, та його дружина (обдаровувана) ОСОБА_3 , які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора ОСОБА_1 , оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) дійшла правової позиції, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , відчужуючи належні йому на праві власності 19/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ. «А-18», загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , своїй дружині ОСОБА_3 , достеменно був обізнаний про наявність договору позики від 20.09.2016 року, укладеним із ОСОБА_1 , за умовами якого він отримав 40000 (сорок тисяч) доларів США, та який забезпечено заставою, а тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , як боржник, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення вказаного договору до виконання.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд наголошує, що при укладенні 03.11.2016 року оспорюваного правочину договору дарування, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони (подружжя) не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому договору позики від 20.09.2016 року, що укладений із ОСОБА_1 раніше, а тому на підставі статті 234 Цивільного кодексу України суд визнає оспорюваний правочин - договір дарування недійсним, так як він носить ознаки фіктивного правочину та його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

Щодо позовної давності, питання про застосування якої порушено відповідачем ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 пред`явив свій позов у межах строків позовної давності, адже за його твердженням, а іншого відповідачами не доведено, він дізнався про існування оспорюваного правочину лише у грудні 2020 року, а тому ОСОБА_1 не пропустив визначений статтею 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності. Доводи ж представника відповідача про необхідність моніторингу Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є безпідставними, адже суд враховує той факт, що позивач мав обґрунтовані очікування щодо виконання договору позики від 20.09.2016 року, адже позика надавалася строком на 4 роки та позичальник мав обов`язок щодо повернення тіла позики позикодавцеві у строк до 20.09.2020 року включно.

Судом встановлено, що грошові кошти, які ОСОБА_2 запозичив у ОСОБА_1 20.09.2016 року, ні станом на момент, визначеному у договорі 20.09.2020 року, ні станом на момент розгляду справи у суді, позикодавцеві не повернуті.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно частини 1 статті 574 Цивільного кодексу України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Тобто, як встановлено ЦК України, застава може виникати на підставі договору.

Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням наведених норм матеріального права, а також із урахуванням змісту договору позики від 20.09.2016 року, який забезпечений заставою, якою є 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що оскільки зобов`язання залишається невиконаним, а за приписами пункту 3.8 договору позики від 20.09.2016 року, позикодавець має право звернути стягнення на заставне майно, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та звертає стягнення на предмет застави згідно із договором позики від 20.09.2016 року.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Разом з тим, представник сторони відповідача ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема того, що саме договір позики, а не договір дарування є фіктивним. Так, представником постановлено під сумнів даний договір та наголошено про технічну можливість визначити давність документу, однак жодного клопотання про призначення відповідної судової експертизи заявлено не було, що свідчить про припущення сторони відповідача, на яких рішення суду вочевидь ґрунтуватись не може. Його доводи про існування приятельських відносин між стороною позивача та стороною відповідача 1 також є голослівними та в порушення норм цивільного процесуального законодавства не підтвердженими належними та допустимими доказами в обґрунтування своєї позиції. Тобто, доводи про відсутність підстав для задоволення позову є сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грузкова Ю. В. про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11-13, 81-82, 141, 265 ЦПК України, ст.3, 13, 15, 16, 203, 215, 234, 572, 574, 589, 590 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грузкова Ю. В. про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, укладений 03.11.2016 року між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю. В. 03.11.2016 року, зареєстрований в реєстрі №1864.

Звернути стягнення на предмет застави згідно з договором позики від 20.09.2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути в дольовому порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04.02.2022 року.

Головуючий: