Ухвала

31 січня 2022 року

м. Київ

справа № 466/10325/19

провадження № 61-21457ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - АТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2018 року на вулиці

Тракт-Глинянський, перед поворотом ліворуч на вулицю Ромоданівську у місті Львові сталася ДТП, за участю автомобілів марки Skoda Fabia, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 ,

та автомобіля Ford Kuga, державний номерний знак НОМЕР_2 ,

під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Шевченківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Ford Kuga, державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності ТОВ «Віннер лізинг».

22 вересня 2016 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ «Віннер лізинг» укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, предметом якого було страхування автопарку транспортних засобів та транспортного засобу марки Ford Kuga, державний номерний знак НОМЕР_2 .

16 жовтня 2018 року ТОВ «Віннер лізинг» звернулося до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

На підставі страхового акта та розрахунку до нього позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 430 586,95 грн. Особиста цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована

у ПрАТ «НАСК «Оранта», яка виплатила 98 000 грн страхового відшкодування.

Посилаючись на вищевказане, АТ «Страхова компанія «Українська страхова група» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 332 586,95 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 24 червня 2021 року (у складі судді Баєвої О. І.) у задоволенні позову АТ «Страхова компанія «Українська страхова група» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які б обґрунтовували суму матеріальної шкоди, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 ,

тому підстави для задоволення позову відсутні.

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року

(у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.) рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 червня

2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов

АТ «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 332 586,95 грн відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та виплатою страхового відшкодування.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звіт про оцінку майна, наданий стороною позивача, є належним та допустимим доказом, та в сукупності зі страховим актом від 03 грудня 2018 року та розрахунком страхового відшкодування від 03 грудня 2018 року підтверджують позовні вимоги, тому наявні підстави для задоволення позову.

29 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду

від 29 листопада 2021 року, в якій заявник просить скасувати постанов суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто ціна позову становить 332 586,95 грн, яка станом на 01 січня

2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа на судове рішення, у якій подана касаційна скарга, відноситься до категорії малозначних в силу вимог процесуального закону, які відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк