Справа № 183/6812/20
№ 2/183/626/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 січня 2022 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в порядку регресу, пов`язаних з регламентною виплатою,-
04 грудня 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в порядку регресу, пов`язаних з регламентною виплатою.
В обґрунтування позову Моторне (транспортне) страхове бюро України посилалося на те, що 16 вересня 2016 року о 10.33 год. відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом BMW 530 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Південноукраїнської в напрямку бул. Шевченка, в районі Алеї Слави скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу його руху. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримав смертельні тілесні ушкодження.
Заподіяна відповідачем шкода не була відшкодована потерпілій особі в добровільному порядку.
Потерпілою особою було повідомлено про настання дорожньо-транспортної пригоди та надано всі необхідні документи, передбачені ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Даний нормативний акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Виплата страхового відшкодування в розмірі 17 400,00 грн. була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України потерпілій особі ОСОБА_2 через його представника ОСОБА_3 на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 26 грудня 2017 року,Довідки ; 1 від 06 квітня 2018 року та наказу № 3873 від 25 квітня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 904140 від 26 квітня 2018 року.
Витрати на поховання склали 21 101,00 грн., в той же час, враховуючи положення п. 27.4 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування було виплачене потерпілій особі в сумі 17 400,00 грн., з урахуванням загального розміру такого відшкодування на одного померлого, яке не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 на момент настання ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних, у позивача після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу.
В зв`язку з наведеним, Моторне (транспортне) страхове бюро України просило суд: стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь витрати в порядку регресу, пов`язані з регламентною виплатою в розмірі 17 400,00 грн.,а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн.
Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В судове засідання представник позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України не з`явився, згідно заяви просив слухати справу без його участі, вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення слухання справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 16 вересня 2016 року о 10.33 год. відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом BMW 530 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Південноукраїнської в напрямку бул. Шевченка, в районі Алеї Слави скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу його руху. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримав смертельні тілесні ушкодження.
Так, зі змісту вказаної вище постанови слідує, що наїзд на пішохода ОСОБА_2 відбувся на нерегульованому пішохідному переході. Згідно висновків судової медичної експертизи по встановленню причин смерті ОСОБА_2 від 25.10.2016 року за № 3065, смерть ОСОБА_2 наступила від закритої тупої травми тулуба з пошкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилися шоком. Вказана травма у ОСОБА_2 знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, утворилася незадовго до надходження до стаціонару. Має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які виникли в умовах ДТП, при зіткненні пішохода з автомобілем, що рухався. В крові останнього встановлено етанол в концентрації 2,0%о.
Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідженням обставин та механізму ДТП від 11.11.2016 року за № 805/16 встановлено, що відповідач ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.4,.12.9 б) та 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху. У даній дорожній ситуації водій ОСОБА_1 при зниженні швидкості руху та зупинці транспортних засобів, які рухалися по суміжній смузі, не повинен був зупиняти керований ним автомобіль перед нерегульованим пішохідним переходом та міг продовжити рух, оскільки на зазначеному переході пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека відсутні. У дані дорожній ситуації у діях водія ОСОБА_1 невідповідності вимогам п. 18.1 ПДР не вбачається.
При цьому, дії даного водія не відповідали вимогам п.п. 12.4,.12.9 б) ПДР, що з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Також, згідно з показами свідка ОСОБА_4 і водія ОСОБА_1 , у діях останнього невідповідності вимогам п. 18.4 ПДР не вбачається.
Натомість, згідно з показами інших свідків даної ДТП, якщо водій ОСОБА_1 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким по сусідній смузі почали зменшувати швидкість інші транспортні засоби, не зменшував швидкість свого руху, то дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 18.4 ПДР, що з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. Водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути даної ДТП.
Виходячи із експертних досліджень та зібраних по кримінальному провадженню доказів, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що причиною даної ДТП стало порушення пішоходом ОСОБА_2 вимог п.п. 4.14. а), б) ПДР, згідно яких пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходи, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.
В той же час, органами досудового розслідування в діях ОСОБА_1 встановлено наявність порушень вимог п.п.12.4, 12.9 б) та 18.4 ПДР, що з технічної точки зору не перебуває в причинному зв`язку з подією ДТП.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки BMW 530 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_1 не застрахована, що підтверджується відомостями з централізованої бази даних МТСБУ.
Встановлено, що потерпілим ОСОБА_2 було повідомлено позивача МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду.
Виплата страхового відшкодування в розмірі 17 400,00 грн. була здійснена Моторним (транспортним) страховим бюро України потерпілій особі ОСОБА_2 через його представника ОСОБА_3 на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 26 грудня 2017 року, Довідки ; 1 від 06 квітня 2018 року та наказу № 3873 від 25 квітня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 904140 від 26 квітня 2018 року.
Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд керується наступними нормами права.
Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно пп.а) п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з п. 27.1 ст. 27 цього Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Пунктом 27.4 ст. 27 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Таким чином, у зв`язку із настанням події, передбаченої пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач МТСБУ здійснило відшкодування шкоди потерпілій особі.
Згідно з пунктом 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1статті 13 цього Закону.
За статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Отже, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу.
Як роз`яснено у пунктах 26, 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач обґрунтовував позов саме пунктом 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищен ої небезпеки як вина потерпілого.
При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.
Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній безпричинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Разом із тим, під час розгляду справи судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_2 або непереборної сили.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутність вини водія транспортного засобу ОСОБА_1 та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без наявності вини).
Дана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 (провадження № 61-69св21).
Відповідно до положень частин 1-3 статті 12ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у статті 13 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Нормами ст. 76 - 80 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, достатності, допустимості.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладено та керуючись, ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273-279, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в порядку регресу, пов`язаних з регламентною виплатою, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати в порядку регресу, пов`язані з регламентною виплатою в розмірі 17 400,00 грн. (сімнадцять тисяч чотириста грн. 00 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України судові витрати в розмірі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.).
Учасники справи:
- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 10 січня 2022 року.

Суддя Д.І. Городецький